Soanan kerettiläinen
Date: 2022-09-24T00:00:00+00:00
Keywords: Switzerland -- Fiction; Priests -- Fiction; German fiction -- Translations into Finnish; Outcasts -- Fiction

The Project Gutenberg eBook of Soanan kerettiläinen

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Soanan kerettiläinen

Author: Gerhart Hauptmann

Translator: Alpo Kupiainen

Release date: September 24, 2022 [eBook #69039]
Most recently updated: October 19, 2024

Language: Finnish

Original publication: Finland: Arvi A. Karisto Oy, 1918

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK SOANAN KERETTILÄINEN ***

SOANAN KERETTILÄINEN

Kirj.

Gerhart Hauptmann

Suomentanut

Alpo Kupiainen

Hämeenlinnassa, Arvi A. Karisto Osakeyhtiö, 1918.

Pyrkiessään Monte Generoson huipulle matkailijan sopii lähteä joko
Mendrisiosta tai Capolagosta hammasrataa myöten tai Bissonesta Soanan
kautta, missä tie on kaikkein vaivalloisin. Koko alue kuuluu Tessiniin,
Sveitsin kantoniin, jonka väestö on italialaista.

Ylhäällä vuoristokiipeilijät varsin usein kohtasivat silmälaseja käyttävän vuohipaimenen, jonka ulkomuoto oli muutoinkin huomiota herättävä. Hänen ruskettuneesta ihostaan huolimatta saattoi hänen kasvoistaan huomata, että hän oli sivistynyt mies. Hän muistutti paljonkin Sienan tuomiokirkossa olevaa, Donatellon luomaa Johannes Kastajan pronssikuvaa. Hänen hiuksensa olivat tummat ja valuivat kiharaisina ruskeille hartioille. Hänen pukunaan olivat vuohentaljat.

Kun joukko vieraita lähestyi tätä ihmistä, vuoristo-oppaat nauroivat jo etukäteen. Ja kun matkailijat hänet sitten näkivät, puhkesivat he usein sopimattomasti meluamaan tai äänekkään vaativaisesti uhittelemaan; heistä miehen omituinen ulkonäkö antoi heille siihen oikeuden. Paimen ei heistä piitannut. Tavallisesti hän ei edes kääntänyt päätänsä.

Kaikki vuoristo-oppaat näyttivät oikeastaan olevan hänen kanssaan hyvissä väleissä. Monesti he kapusivat hänen luoksensa ja antautuivat keskustelemaan hänen kanssaan tuttavallisesti. Kun vieraat heidän palattuaan tiedustelivat, mikä omituinen pyhimys se mies oli, pitivät he asian enimmäkseen omina tietoinaan, kunnes hän oli häipynyt näkyvistä. Mutta ne matkailijat, joiden uteliaisuus oli vielä silloin vireillä, saivat nyt tietää, että tällä miehellä on hämärä menneisyys, että kansan keskuudessa hänet tunnettiin »Soanan kerettiläisen» nimellä ja että hän nautti taikauskoisen pelon sekaista, epäiltävää kunnioitusta.

Kun näiden sivujen julkaisija vielä oli nuori ikävuosiltaan ja hänellä oli onni tiheämmin viettää ihania viikkoja kauniissa Soanassa, hän luonnollisesti joutui tuontuosta kiipeämään Generoso-vuorelle ja eräänä päivänä kohtaamaan myös niin sanotun »Soanan kerettiläisen». Eikä hän unohtanut miehen näkyä. Ja hänen saatuaan miehestä kaikenlaisia ristiriitaisia tietoja kypsyi hänessä päätös tavata hänet uudelleen, jopa yksinkertaisesti käydä häntä katsomassa.

Kirjoittajan tätä aikomusta vahvisti muuan Sveitsin saksalainen, Soanan lääkäri, joka vakuutti, että omituinen erakko ei pannut pahakseen sivistyneiden ihmisten käyntejä luonansa. Lääkäri itsekin oli kerran pistäytynyt häntä tapaamassa. »Oikeastaan minun pitäisi olla hänelle äkeissäni», virkkoi hän, »koska se miekkonen tuhertelee minun ammattialallani. Mutta hän asuu kovin korkealla vuoristossa, niin kovin kaukana ja häneltä, Jumalan kiitos, käyvät vain ne harvat salaa kysymässä neuvoa, jotka eivät arkaile ottaessaan vaikkapa paholaisen parantajakseen.» Tohtori jatkoi: »Teidän täytyy tietää, että kansan keskuudessa uskotaan hänen lupautuneen paholaiselle. Eivätkä hengellisen säädyn miehet koeta tätä luuloa hälventää, koska se on heistä lähtöisin. Alkuaan, väitetään, tämä mies joutui pahojen taikojen valtaan, niin että hänestä itsestään on muka tullut paatunut heittiö ja paholaismainen taikojentekijä. Minä puolestani en ole havainnut hänellä pukinsorkkia enkä sarvia.»

Kirjoittaja muistaa vielä tarkoin käyntinsä tämän merkillisen ihmisen luona. Ensimmäinen tapaaminen oli erikoislaatuinen. Poikkeukselliset olosuhteet antoivat sille sattuman luonteen. Vieras nimittäin havaitsi eräässä polun jyrkässä kohdassa edessään avuttomana seisovan emävuohen, joka juuri oli synnyttänyt karitsan, samalla kun toinen karitsa oli tulossa. Yksin jäänyt emo, joka hädässään silmäili pelottomasti, ikäänkuin olisi odottanut häntä avukseen, ja valtavan jylhän kalliomaiseman keskellä sattuneen synnytyksen yleinen, syvän salaperäinen tuntu tekivät häneen hyvin voimakkaan vaikutuksen. Mutta hän joudutti askeliaan, sillä hän päätteli tämän eläimen varmaankin kuuluvan omituisen paimenen laumaan ja halusi huutaa viimeksi mainitun avuksi. Hän kohtasi erakon vuohiensa ja nautojensa keskellä, kertoi hänelle näkemästään ja opasti hänet synnyttävän vuohen luokse, jonka takana ruohikolla jo lepäsi toinenkin karitsa märkänä ja verisenä.

Varmoin ottein kuin lääkäri, sääliväisen lempeästi kuin laupias samarialainen isäntä nyt hoiteli eläintänsä. Odotettuaan määrätyn ajan hän otti äsken syntyneet karitsat kainaloihinsa ja lähti verkkaan kulkien asunnolleen ja raskaita utareitaan melkein maata pitkin laahaava emä seurasi mukana. Vierasta hän kiitti mitä ystävällisimmin ja myöskin vastustelua kuuntelematta pyysi hänet mukaansa.

Erakko oli pystyttänyt useita rakennuksia hänelle kuuluvalle alppirinteelle. Eräs niistä muistutti ulkonäöltään karkeasti kyhättyä kivikasaa. Sen sisällä oli kuivia ja lämpimiä navettoja. Sinne vietiin vuohiemo ja kilit, kun taas vieras saatettiin ylempänä sijaitsevalle, valkeaksi sivellylle, kuutiomaiselle röykkiölle, joka oli viiniköynnösten peittämällä pengermällä Generoson seinämän varassa. Oven läheisyydessä pursusi vuoresta käsivarren paksuinen vesisuihku, joka täytti vedellä valtavan, kalliosta hakatun kivialtaan. Tämän altaan vieressä sulki raudoitettu ovi tien vuorenonkaloon, joka, kuten pian kävi ilmi, oli kellariholvi.

Tältä paikalta, joka laaksosta katsottuna näytti väikkyvän luoksepääsemättömän korkealla, oli ihana näköala, josta tämän kirjoittaja ei kuitenkaan halua puhua. Mutta ensi kerran siitä nauttiessaan hän aluksi hämmästyi sanattomaksi ja puhkesi senjälkeen äänekkäästi huudahtelemaan ihastuksesta joutuen sitten jälleen sanattoman ihmettelyn valtaan. Hänen isäntänsä taas, joka juuri sillä hetkellä palasi ulko-ilmaan käytyään noutamassa jotakin asunnosta, näytti nyt äkkiä alkaneen liikkua hiljaisemmin. Tämä asianlaita, kuten isäntänsä koko hiljainen, rauhallinen käyttäytyminen yleensä, ei jäänyt vieraalta havaitsematta. Se merkitsi hänelle kehotusta säästellä sanojaan, kysellä niukasti. Hän piti jo nyt tästä eriskummaisesta vuoristopaimenesta liiaksi antautuakseen siihen vaaraan, että vieraannuttaisi hänet itsestään pelkästään näyttämällä olevansa utelias tai tungettelevainen.

Vielä nytkin näkee silloinen vieras penkereellä olevan, penkkien ympäröimän pyöreän kivipöydän. Hän näkee sen ja kaikki »Soanan kerettiläisen» sille levittämät herkut: mitä ihastuttavimman stracchino di leccon, oivallisen italialaisen vehnäleivän, salamimakkarat, oliivit, viikunat ja mispelit sekä lisäksi hänen äsken luolasta noutamansa ruukun täynnä punaviiniä. Pöytään istuuduttaessa katsoi vuohennahkaan pukeutunut, pitkähiuksinen, parrakas isäntä sydämellisesti vieraansa silmiin tartuttuaan sitä ennen hänen oikeaan käteensä ikäänkuin osoittaakseen mieltyneensä häneen.

Kukapa tietää, mitä kaikkea tämän ensimmäisen kestityksen aikana puheltiin. Vain muutamia seikkoja jäi muistiin. Vuoripaimen toivoi, että häntä nimitettäisiin Ludovicoksi. Hän kertoi kaikenlaista Argentiinasta. Kun kerran Angelus-kellojen soitto kaikui alhaalta laaksosta, hän lausui huomautuksen tästä »alituiseen ärsyttävästä hälystä». Kerran hänen huuliltaan luiskahti Senecan nimi. Hiukan kosketeltiin myös Sveitsin politiikkaa. Lopuksi erakko halusi tietää kaikenlaista Saksasta, koska se oli vieraan kotimaa. Kun vieraan aikaisemmin tekemänsä päätöksen mukaan oli aika sanoa jäähyväiset, virkkoi isäntä: »Olette aina tervetullut luokseni.»

Vaikkakin näiden sivujen kirjoittaja olisi, sitä hän ei halua salata, kovin mielellään toivonut kuulevansa tämän ihmisen elämäntarinan, mitä hän ei tahdokaan salata, hän myös varoi uusilla käynneillään millään tavoin paljastamasta tuntevansa mielenkiintoa sitä kohtaan. Hänen satunnaisesti keskustellessaan Soanassa sikäläisten asukkaiden kanssa hänelle oli kerrottu muutamia ulkonaisia tosiseikkoja, joiden piti olla syynä siihen, että Ludovicoa nimitettiin »Soanan kerettiläiseksi»; hänestä sitävastoin oli paljon tärkeämpää saada selville, missä mielessä tämä nimitys oli oikeutettu ja mistä omituisista sisäisistä kohtaloista, mistä erikoisesta filosofiasta Ludovicon elämänmuoto juonti juurensa. Hän pidättyi kuitenkin kyselemästä ja onkin saanut siitä runsaan palkkion.

Hän kohtasi Ludovicon useimmiten yksin, joko laumansa eläinten parissa tai majansa luona. Joitakin kertoja hän tapasi erakon lypsämässä Robinsonin tapaan omin käsin vuohiaan. Tai hän pani uuhen imemään vastaan hangoittelevaa emoa. Silloin hän näytti täysin antautuneen vuoristopaimenen ammattiin: hän riemuitsi vuohesta, joka laahasi pullottavia utareitaan maata pitkin, ja pukista, milloin se oli tulistunut ja innoissaan. Eräästä hän sanoi: »Eikö se näytä samanlaiselta kuin itse paholainen? Katsokaahan sen silmiä! Mikä voima, mikä kiukun, vimman ja ilkeyden säihky! Ja samalla mikä pyhä tuli!» Mutta tämän kirjoittajasta tuntui siltä kuin puhujan silmissä olisi tuikkinut samanlainen hornanliekki, jota hän oli nimittänyt »pyhäksi tuleksi». Hänen hymynsä sai jäykän ja tuiman piirteen, hän näytti valkeat, uhkeat hampaansa ja joutui samalla eräänlaiseen unohduksen tilaan, kun hän tarkasteli jotakin demonista matadoriaan ammattimiehen silmällä hyödyllisen työnsä lomassa.

Usein »kerettiläinen» soitti huilua, ja vieras kuuli sen yksinkertaiset sävelsarjat jo lähestyessään. Sellaisessa tilanteessa keskustelu luonnollisesti kääntyi musiikkiin, ja paimen kehitteli kummallisia mielipiteitä. Ollessaan laumansa keskellä Ludovico ei milloinkaan puhunut mistään muusta kuin eläimistään ja niiden tavoista, paimenammatista ja sen tehtävistä. Varsin usein hän innostui puhumaan eläinten psykologiasta ja paimenten elintavoista, kosketellen ammoin sitten menneitä aikoja ja paljastaen harvinaisen laajat opilliset tietonsa. Hän puhui, kuinka Apollo hoiti karjalaumoja Laomedonin ja Admetoksen palveluksessa, oli renki ja paimen. »Haluaisinpa tietää, millaisella soittimella hän silloin soitteli laumoilleen.» Ja hän lopetti ikäänkuin olisi haastellut jostakin todellisesta: »Jumaliste, olisinpa mielelläni häntä kuunnellut.» Juuri sellaisina tuokioina tämä pörröinen erakko ehkä saattoi herättää sellaisen vaikutelman, ettei hänen ymmärryksensä ollut ihan täydellinen. Toisaalta tämä ajatus tuntui eräällä tavoin oikeutetulta, kun hän todisti, kuinka monin tavoin soitolla voidaan karjalaumaan vaikuttaa ja sitä ohjata. Toisilla sävelillä hän ajoi eläimet liikkeelle, toisilla sai ne rauhoittumaan. Sävelillä hän kutsui ne kaukaa luoksensa, sävelillä hän pani ne hajaantumaan tai hänen kintereilleen sulloutuneina tulemaan hänen jäljessään.

Sattui sellaisiakin käyntejä, joiden aikana ei puhuttu juuri ollenkaan. Kerran, kun kesäkuisen iltapäivän painostava helle oli kohonnut aina Generoson laitumille saakka, oli Ludovico lepäävien, märehtivien laumojensa keskellä itsekin pitkällään autuaallisen raukeuden tilassa. Hän vain katsahti tulijaan ja viittauksella kehotti myös häntä ojentautumaan pitkäkseen ruohikkoon. Sitten kun se oli tapahtunut ja molemmat olivat levänneet tuokion äänettöminä, hän alkoi kohta verkkaisesti puhella seuraavaan tapaan:

»Tehän tiedätte, että Eros on Kronosta vanhempi ja myös mahtavampi. — Tunnetteko tämän ympärillämme vallitsevan äänettömän hehkun? Eros! — Kuuletteko heinäsirkan soiton? Eros!» — Samassa silmänräpäyksessä vilahti hiljaisen polun poikki kaksi sisiliskoa, toinen toistaan ajaen. Hän toisti: »Eros! Eros!» — Ja ikäänkuin hänen komennuksestaan nousi kaksi vankkaa pukkia, alkaen ahdistaa toisiaan kiemuraisilla sarvillaan. Hän salli niiden kamppailla, vaikka ottelu kävikin yhä tulisemmaksi. Puskemisen kolaukset kävivät yhä äänekkäämmiksi ja tiheämmiksi. Ja taaskin hän virkkoi: »Eros! Eros»!

Ja nyt tunkeutui vieraan korviin ensi kerran sanoja, joita hän kuunteli ihan erityisesti, koska ne loivat tai ainakin tuntuivat luovan jonkin verran valoa siihen kysymykseen, minkä tähden Ludovicoa rahvaan keskuudessa nimitettiin »kerettiläiseksi». »Mieluummin», hän sanoi, »palvon elävää pukkia tai elävää härkää kuin hirsipuussa riippuvaa vainajaa. Minun aikakauteni ei tee niin. Minä vihaan, minä halveksin tätä aikaa. Jupiter Ammon kuvattiin oinaansarvisena. Fanilla on pukinjalat, Bacchuksella häränsarvet. Tarkoitan roomalaisten Bacchus Tauriformista eli Tauricornista. Mithra, auringon jumala, on kuvattu häräksi. Kaikki kansat ovat kunnioittaneet härkää, pukkia, oinasta ja vuodattaneet uhreissaan niiden pyhää verta. Siihen minä sanon: oikein! — Sillä synnyttävä voima on korkein voima, synnyttävä voima on luova voima, synnyttäminen ja luominen ovat sama asia. Totta kyllä, tämän voiman palvonta ei ole ollenkaan samaa kuin munkkien ja nunnien kylmä lörpötys. Uneksin kerran Lakshmista, Vishnun vaimosta, joka tuli ihmiseksi Sita-nimisenä. Papit kuolivat hänen syleilyihinsä. Olen ohimennen oppinut tuntemaan jonkin verran kaikenlaisia mysteerejä, mustan, vihreässä ruohossa tapahtuvan siitoksen, helmiemonvärisen hekuman, ihastuksien ja huumausten mysteerejä, keltaisten maissinjyvien, kaikkien hedelmien, kaikkien tulvien, yleensä kaikkien värien salaisuuksia. Olisin saattanut mylviä tuskan hulluudessa nähdessäni säälimättömän, kaikkivaltiaan Sitan. Luulin kuolevani himosta.»

Tämän avomielisen purkauksen aikana tuntui näiden rivien kirjoittajasta siltä kuin hän olisi ollut kuuntelemassa vasten tahtoaan. Hän nousi pystyyn ja lausui muutamia sanoja, joiden piti tehdä uskottavaksi, ettei hän ollut kuullut toisen yksinpuhelua, vaan että hänen ajatuksiaan olivat askarruttaneet muut asiat. Senjälkeen hän tahtoi sanoa jäähyväiset. Ludovico ei sitä sallinut. Ja niinpä sitten vuoripengermällä alkoi jälleen kestitys, joka tällä kertaa kuitenkin sukeutui merkitykselliseksi ja unohtumattomaksi.

Vieras opastettiin jo heti alussa asuntoon, jo aikaisemmin kuvatun kuutiomaisen rykelmän sisälle. Se oli nelikulmainen ja siisti; siellä oli kamiina, ja se muistutti oppineen yksinkertaista työhuonetta. Esillä oli mustetta, kynä, paperia ja vähäinen kokoelma kirjoja, etupäässä kreikkalaisten ja roomalaisten kirjailijain teoksia. »Minkä tähden minun pitäisi salata teiltä sitä», alkoi paimen, »että olen hyvästä suvusta, että nuoruuteni oli harhaan johdettu ja että olen saanut opillista sivistystä? Luonnollisesti haluaisitte tietää, miten olen muuttunut luonnottomasta ihmisestä luonnolliseksi, vangista vapaaksi, tuhoon sortuneesta ja nyreästä onnelliseksi ja tyytyväiseksi? Ja sen, miksi olen sulkeutunut pois yhteiskunnasta ja kristikunnasta?» Hän nauroi ääneen. »Kenties vielä kerran kirjoitan kääntymyksen! historian.» Vieras, jonka jännitys oli kohonnut korkeimmilleen, huomasi äkkiä jälleen joutuneensa kauas päämäärästään. Hänelle saattoi siihen nähden olla vain vähän apua siitä isännän lopuksi lausumasta selityksestä, että hänen uudistumisensa syy oli luonnollisten symbolien palvominen.

Kallion varjostamalla pengermällä, altaan vierellä, jonka reunoilta solisi vettä, suloisessa viileydessä oli nautittu runsaampi ateria kuin ensi kerralla: savustettua kinkkua, juustoa ja vehnäleipää, viikunoita, tuoreita mispeleitä ja viiniä. Oli tarinoitu monenlaisista asioista, ei remuisesti, vaan hiljaisen hilpeästi. Vihdoin korjattiin ruuat kiviseltä pöydältä. Mutta sitten tuli hetki, jonka tämän kirjoittaja muistaa kuin äsken tapahtuneen.

Hoitamattomine, pitkine hiuksineen ja partoineen sekä vuota pukunaan tämä pronssinväriseksi paahtunut paimen teki, kuten tiedetään, villiintyneen vaikutuksen. Häntä on verrattu Donatellon Johannekseen. Itse asiassa hänen ja tuon Johanneksen kasvoissa olikin piirteiden hienouteen nähden paljon samanlaista. Ludovico oli oikeastaan lähempää katsottuna kaunis, jos vain saattoi sivuuttaa silmälasien rumentavan vaikutuksen. Mutta niistä taas sai hänen koko olemuksensa hieman koomillisen piirteen lisäksi arvoituksellisesti poikkeavan ja kiehtovan tunnun. Sillä hetkellä, josta nyt on puhe, tapahtui koko ihmisessä muutos. Jos hänen ruumiinsa pronssimaisuus oli ilmennyt myöskin eräänlaisena piirteiden jäykkyytenä, niin se väistyi sikäli, että hänen kasvonsa muuttuivat eloisiksi ja nuorentuivat. Hän hymyili, ja hänen hymyssään oli, voisi sanoa, poikamaisen häveliäisyyden vivahdus. »Sitä, mitä nyt teille esitän», sanoi hän, »en ole ehdottanut vielä ainoallekaan muulle ihmiselle. Mistä äkkiä sain tällaisen rohkeuden, sitä en oikeastaan tiedä itsekään. Vanhasta, menneiltä ajoilta periytyvästä tottumuksesta lueskelen vielä silloin tällöin ja käyttelenpä myös mustetta ja kynää. Niinpä olen talvisaikaan joutohetkinäni kirjoittanut muistiin koruttoman tarinan tapahtumasta, joka kuuluu sattuneen täällä Soanassa ja sen ympärillä kauan ennen minun aikaani. Teistä se tuntuu äärimmäisen yksinkertaiselta, mutta minua se kiehtoi monista syistä, joihin en nyt tahdo kajota. Vastatkaahan lyhyesti ja avoimesti: suostutteko vielä kerran lähtemään seurassani majaani ja oletteko taipuvainen tuhlaamaan hiukan aikaanne tähän tarinaan, joka minullekin on jo hyödyttömästi maksanut useita tunteja? En haluaisi neuvoa teitä sitä tekemään, vaan päinvastoin. Muuten, jos käskette, otan jo nyt käsikirjoitusliuskani ja heitän ne tuonne kuiluun.»

Niin ei tietenkään käynyt. Hän otti viiniastian, meni vieraineen sisälle, ja he istuutuivat vastakkain. Vuoristopaimen oli levittänyt munkkimaisella käsialalla paksulle, hienoimmasta vuohennahasta valmistetuille liuskoille kirjoitetun käsikirjoituksen. Ikäänkuin itseään rohkaistakseen hän joi vielä kerran vieraan terveydeksi, ennenkuin hän työntyi irti rannasta solahtaakseen kertomuksen virtaan, ja aloitti sitten leppoisalla äänellä.

* * * * *

Vuoristopaimenen kertomus.

Lugano-järven yläpuolella erään jyrkänteen partaalla on monien muiden joukossa pieni vuoristokylä, johon järven rannalta päästään jyrkkää, mutkittelevaa vuoristopolkua myöten noin tunnissa. Tällä paikkakunnalla samoin kuin ympäristön useimmilla italialaisseuduilla talot ovat sekavia, harmaita kivi- ja soraraunioita, ja niiden julkisivut ovat rotkomaiseen laaksoon päin, jonka muodostavat niiden alueen niityt ja pengermät ja toisella puolen korkealle kohoavan vuorijättiläisen Monte Generoson valtava jyrkänne.

Tähän laaksoon, juuri siellä, missä se tosiaankin päättyy ahtaaksi rotkoksi, purkautuu hyvinkin sadan metrin korkeudesta vesiputous, jonka voimakkuus vaihtelee päivän- ja vuodenaikojen sekä kulloinkin vallitsevien ilmavirtojen mukaan ja jonka kohina on paikan alituisena soittona.

Tähän seurakuntaan oli kauan aikaa sitten määrätty noin viisikolmattavuotias pappi, jonka nimi oli Francesco Vela. Hän oli syntynyt Ligornettossa, siis Tessinissä, ja saattoi kerskua olevansa sen siellä asuvan suvun jäsen, johon yhtyneen Italian maineikkain, myös siellä syntynyt ja lopulta siellä kuollutkin kuvanveistäjä kuului.

Tämä nuori pappi oli viettänyt nuoruutensa sukulaistensa luona Milanossa ja opiskeluaikansa Sveitsin ja Italian pappisseminaareissa. Äidiltään, joka oli jaloa sukua, hän oli perinyt vakavamielisen luonteenlaatunsa, joka jo aikaisin saattoi hänet ilman epäilyjä uskonnolliseen kutsumukseen.

Francesco, joka käytti silmälaseja, kunnostautui oppilaskumppaniensa enemmistöön verrattuna, osoittautuen esimerkillisen ahkeraksi, elämäntavoiltaan ankaraksi ja hurskaaksi. Jopa hänen äitinsäkin täytyi hänelle säälien huomauttaa, että koska hänestä tulisi pappi eikä munkki, hänen toki sopi suoda itselleen hieman elämäniloa ja ettei hän oikeastaan ollut velvollinen noudattamaan tiukimpia luostarisääntöjä. Mutta niin pian kuin hänet oli vihitty papiksi, oli hänen ainoa toivomuksensa löytää mahdollisimman syrjäinen seurakunta siellä eräänlaisena erakkona sydämensä pohjasta pyhittäytyäkseen vielä entistä suuremmassa määrin palvelemaan Jumalaa, hänen Poikaansa ja tämän pyhää Äitiä.

Kun hän sitten oli saapunut vähäiseen Soanaan ja sijoittunut kirkkoon liittyvään pappilaan, huomasivat vuoristolaiset pian, että hän oli kokonaan toista maata kuin edeltäjänsä. Jo ulkonaisesti, sillä tuo toinen oli ollut vankkatekoinen, härkämäinen talonpoika, joka oli pitänyt paikkakunnan somat vaimot ja neidot itselleen kuuliaisina tyyten toisenlaisilla keinoilla kuin kirkollisilla sovituksilla ja rangaistuksilla. Francesco sitävastoin oli kalpea ja hento. Hänen silmänsä olivat syvällä. Hänen huono-ihoisilla poskipäillään helottivat kuumeiset täplät. Lisäksi olivat silmälasit, jotka yksinkertaisten ihmisten silmissä vieläkin ovat opettajanankaruuden ja oppineisuuden tunnusmerkki. Neljässä tai kuudessa viikossa hän oli omalla tavallaan saanut paikkakunnan aluksi hiukan vastaan hangoitelleet vaimot ja tyttäret valtaansa, jopa vielä suuremmassa määrin kuin edeltäjänsä.

Heti kun Francesco astui kirkon vieressä olevan pappilan pienestä portista kadulle, kertyi useimmiten jo silloin hänen ympärilleen lapsia ja vaimoja, jotka todella kunnioittavasti suutelivat hänen kättänsä.

Ja päivän mittaan kirkon pieni soittokello kutsui hänet rippituoliin niin useita kertoja, että hänen äskettäin palvelukseen otettu, lähes seitsenkymmenvuotias taloudenhoitajattarensa viehättyi sitä kummastelemaan; hän ei ollut aavistanutkaan, kuinka paljon enkeleitä muutoin jokseenkin turmeltuneessa Soanassa oli piillyt. Lyhyesti sanoen, nuoren pastori Francesco Velan maine levisi myös sangen laajalle ympäristöön, ja häntä alettiin varsin pian pitää pyhimyksenä.

Kaiken tämän ei Francesco sallinut vaikuttaa itseensä eikä missään nimessä antautunut hellimään mitään muita ajatuksia kuin velvollisuuksiensa tyydyttävää noudattamista. Hän toimitti messunsa, suoritti aina laimentumattoman innokkaasti kaikki jumalanpalveluksen kirkolliset tehtävät ja — pieni kouluhuone oli pappilassa — huolehti lisäksi maallisen kouluopetuksen tehtävistä.

Eräänä iltana maaliskuun alussa soitettiin pappilaan ovikelloa hyvin rajusti, ja kun taloudenhoitajatar meni avaamaan ja valaisi lyhdyllään huonoa säätä, seisoi ovella hieman villiintynyt mies, joka halusi puhutella kirkkoherraa. Suljettuaan ensin portin jälleen palvalijatarvanhus lähti nuoren isäntänsä luokse ilmoittamaan myöhäistä vierasta ihan silminnähtävästi levottomana. Mutta Francesco oli ottanut velvollisuudekseen muun muassa sen, ettei hän torjunut luotansa ketään, joka tarvitsi hänen apuaan, olipa avuntarvitsija kuka tahansa, ja virkkoi vain lyhyesti, kohottaen katsettaan jonkun kirkko-isän kirjoituksista: »Mene, Petronilla, tuo hänet sisälle!»

Pian senjälkeen seisoi kirkkoherran pöydän edessä noin nelikymmenvuotias mies, jonka ulkoasu oli samanlainen kuin seudun rahvaan, mutta paljon huolimattomampi, niin, kokonaan laiminlyöty. Mies oli avojaloin. Repaleisia, sateesta likomärkiä housuja piti hihna kiinni vyötäisillä. Paidan napit olivat auki. Ruskea, karvainen rinta jatkui pörröiseksi kurkuksi ja mustan, tuuhean parran ja tukan ympäröimiksi kasvoiksi, joista kiilui kaksi tummahehkuista silmää.

Kangaspaloista kyhätyn, sateen liottaman nuttunsa mies oli paimenten tapaan kiinnittänyt vasemmalle olalleen, samalla kun hän ruskeissa, kovissa kourissaan kiihtyneesti pyöritteli useiden vuosien tuulten ja tuiskujen haalistamaa, kokoon rypistettyä, pientä huopahattua. Pitkän ryhmysauvansa hän oli jättänyt oven ulkopuolelle.

Kun häneltä kysyttiin, mitä hän halusi, purki mies hurjistunein ilmein suustansa käsittämättömän ryöpyn karkeita ääniä ja sanoja, jotka tosin kuuluivat sen seudun murteeseen, mutta kuitenkin sen sellaiseen muunnokseen, joka Soanassa syntyneestä taloudenhoitajattarestakin kuulosti vieraalta kieleltä.

Nuori pappi, joka pöydällä palavan, pienen lamppunsa viereltä oli silmäillyt vierastaan tarkkaavaisesti, koetti turhaan päästä selville miehen asiasta. Hyvin kärsivällisesti hän vihdoin sai lukuisilla kysymyksillä selville sen verran, että vieras oli seitsemän lapsen isä ja olisi mielellään tahtonut tuoda niistä muutamia nuoren papin kouluun. Francesco kysyi: »Mistä olette?» Ja kuultuaan hätäisen vastauksen: »Olen Soanasta», hän hämmästyi ja lausahti: »Se ei ole mahdollista! Tunnen jokaisen paikkakuntalaisen, mutta teitä ja perhettänne en tunne.»

Paimen, talonpoika tai mikä hän lienee ollut, esitti nyt asuinpaikastaan lukuisilla eleillä säestetyn, intomielisen kuvauksen, josta Francesco ei kuitenkaan viisastunut. Hän arveli vain: »Jos te olette soanalainen ja lapsenne ovat saavuttaneet lainmukaisen iän, olisi heidät ilman tätäkin pitänyt jo aikoja sitten tuoda kouluuni. Ja olisihan minun pitänyt nähdä teidät tai vaimonne tai lapsenne jumalanpalveluksien aikana kirkossa, messussa tai ripillä.»

Tällöin mies revähdytti silmänsä levälleen ja puristi huulensa vastakkain. Vastauksen sijasta hän puhalsi henkeä ikäänkuin hätääntyneestä ja ahdistuneesta rinnasta.

»No niin, kirjoitan siis nimenne muistiin. Mielestäni teitte kauniisti, kun itse tulitte tänne ja ryhdyitte toimenpiteisiin, jotta lapsenne eivät jäisi tietämättömiksi ja mahdollisesti jumalattomiksi.» Nuoren kirkonmiehen lausuttua nämä sanat ryysyläinen alkoi röhistä kummalliseen, melkein eläimelliseen tapaan, niin että se vapisutti hänen ruskeata, jäntevää, melkeinpä atleettimaista ruumistaan. — »No niin», Francesco toisti hämmästyneenä, »merkitsen nimenne muistiin ja otan asiasta selkoa». Hän näki, kuinka tuntemattoman punertuneista silmännurkista vierähti kyynel toisensa jälkeen ruokkoamattomille kasvoille.

»Hyvä on, hyvä on», sanoi Francesco, joka ei osannut selittää vieraansa kiihtymystä ja oli sen johdosta pikemminkin levoton kuin liikuttunut — »hyvä on, hyvä, asiaanne tutkitaan. Mainitkaa vain nimenne, hyvä mies, ja lähettäkää lapsenne huomenna varhain luokseni!» Puhuteltu pysyi senjälkeen vaiti ja katsoi Francescoon pitkään kasvoillaan neuvottomuuden ja tuskastumisen ilme. Pastori kysyi vielä kerran: »Mika on nimenne? Sanokaa se!»

Hengenmiehen huomiota oli alusta alkaen kiinnittänyt se, että hänen vieraansa liikkeistä kuvastui jotakin arkailevaa ja samalla vainottua. Kun hänen nyt piti ilmaista nimensä ja ulkoa kiviseltä käytävältä samassa kuului Petronillan askelia, hän vavahti, ja yleensä hän näytti yhtä pelokkaalta kuin tavallisesti vain mielenvikaiset ja rikolliset. Hän näytti vainotulta. Hän näytti poliisien käsistä paenneelta mieheltä.

Kuitenkin hän otti paperipalasen ja pastorin kynän, käänsi omituisesti selkänsä valolle ja meni pimentoon, ikkunan ääreen, johon kantautui alhaalta puron ja kauempaa Soanan putouksen kohinaa, piirsi ikkunalaudalla paperille jotakin hiukan vaivalloisesti, mutta kuitenkin luettavasti ja ojensi sen sitten päättäväisesti papille. Tämä sanoi: »Hyvä!» ja tehden ristinmerkin, lisäsi: »Menkää rauhaan!» Villi poistui ja jätti jälkeensä tuoksupilven, jossa tuntui salamimakkaran, sipulin, puuhiilensavun, vuohien ja navetan haju. Heti hänen mentyään Francesco tempaisi ikkunan auki.

Seuraavana aamuna Francesco oli, kuten aina, lukenut messunsa, sen jälkeen vähän levähtänyt, sitten nauttinut niukan aamiaisensa, ja pian senjälkeen hän oli matkalla sindacon, pormestarin, asunnolle, jonne piti mennä hyvissä ajoin, jos mieli hänet tavata. Hän nimittäin matkusti joka päivä alhaalla järven rannalla sijaitsevalta rautatieasemalta Luganoon, jossa hänellä oli erään vilkkaimman kadun varrella tessiniläisen juuston tukku- ja vähittäiskauppa.

Aurinko paistoi pienelle, ihan kirkon vieressä olevalle aukeamalle, jossa kasvoi vanhoja, silloin vielä lehdettömiä kastanjapuita ja joka samalla oli paikkakunnan tori. Lapsia istui muutamilla kivipenkeillä ja leikki siellä täällä, samalla kun äidit ja vanhemmat tyttäret pesivät vaatteita antiikkisen, marmorisen sarkofagin ääressä, jonka reunoilta valui siihen runsaasti virtaavaa, kylmää vuoristovettä, ja kantoivat sieltä pestyjä vaatteita korissa kuivumaan. Maa oli märkää, sillä edellisenä päivänä oli satanut lumihiutaleiden sekaista vettä, ja taas Monte Generoson mahtava kalliojyrkänne kohosi uuden lumen peittämänä laaksorotkon toisella puolen, omissa luoksepääsemättömien rinteiden luomissa varjoissaan, ja huokui tänne raikasta lumi-ilmaa.

Nuori pappi meni katse maahan luotuna pesijättärien ohitse, joiden äänekkäisiin tervehdyksiin hän vastasi nyökäten. Ympärilleen tungeksivia lapsia hän katseli iäkkään henkilön tapaan silmälasiensa ylitse ja antoi heille silmänräpäykseksi kätensä, johon he kaikki innokkaasti ja hätäisesti pyyhkivät huuliaan. Aukiolta alkaen pääsi paikkakunnalla liikkumaan vain muutamia kapeita kujia myöten. Mutta pääkadullakin saattoi ajaa ainoastaan pienillä ajoneuvoilla, ja niilläkin vain sen etuosassa. Taempana katu kapeni ja kävi lisäksi niin jyrkäksi, että sitä pitkin mahtui enää kulkemaan korkeintaan kuormattu muuli. Tämän katupahasen varrella oli vähäinen rihkamakauppa ja sveitsiläinen postitoimisto.

Postinhoitaja, joka oli seurustellut Francescon edeltäjän kanssa mitä toverillisimmin, tervehti Francescoa ja sai häneltä vastatervehdyksen, mutta kuitenkin vain sillä tavoin, että hengenmiehen vakavuuden ja maallikon leveän ystävällisyyden välillä säilyi täysi välimatka. Vähän matkaa postin toisella puolella pappi poikkesi surkealle sivukujalle, joka vei pelottavan jyrkästi alaspäin isompina ja pienempinä portaina avonaisten vuohitallien ja kaikenlaisten likaisten, ikkunattomien, kellarimaisten onkaloiden ohitse. Kanat kaakottivat, kissat istuivat lahonneille parvekkeille ripustettujen maissintähkänippujen alla. Siellä täällä määkyi vuohi tai ammui lehmä, jota jostakin syystä ei ollut viety muun karjan mukana laitumelle.

Saattoi hämmästyä, kun tultuaan tästä ympäristöstä ja astuttuaan kapeasta portista pormestarin taloon näki edessään rivin pieniä, holvattuja saleja, joiden laipioihin käsityöläiset olivat Tiepoloksen tyyliin maalanneet runsaasti kuvioita. Korkeat ikkunat ja lasiovet, pitkillä, punaisilla verhoilla koristetut, veivät näistä aurinkoisista huoneista yhtä aurinkoiselle, avoimelle pengermälle, jota somistivat ikivanhat, kartiomaisiksi leikatut puksipuut ja ihanat laakeripensaat. Kuten kaikkialla, niin täälläkin kuuli vesiputouksen miellyttävän kohinan, ja täälläkin oli vastassa sama jylhä kallioseinämä.

Sindaco, sor Domenico oli hyvinpukeutunut, iältään viidennen vuosikymmenen puolivälissä oleva, rauhallinen mies, joka vajaa neljännesvuosi sitten oli mennyt toistamiseen avioliittoon. Kaunis, kukoistava, kaksikolmattavuotias rouva, jonka Francesco oli tavannut puhtaassa keittiössä aamiaisen valmistuspuuhissa, saattoi hänet puolisonsa luokse. Kun tämä oli kuullut kertomuksen papin luona edellisenä iltana käyneestä vieraasta ja lukenut paperiliuskalta kävijän, villin miehen nimen, joka oli siihen kömpelösti kirjoitettu, välähti hymy hänen piirteillään. Pakotettuaan sitten nuoren papin istuutumaan hän alkoi täysin asiallisesti, ilmeensä naamiomaisen välinpitämättömyyden kertaakaan häiriytymättä, esittää haluttua selostusta salaperäisestä kävijästä, joka oli tosiaankin siihen saakka papilta salassa pysynyt soanalainen.

»Luchino Scarabota», sanoi sindaco — sen nimen oli kirkkoherran vieras töhertänyt paperiliuskaan — »ei ole suinkaan köyhä mies, mutta jo vuosikausia ovat hänen kotiolonsa tuottaneet minulle ja koko kunnallekin ankaraa päänvaivaa, ja mahdotonta on oikeastaan arvata, mihin tämä kaikki lopulta päättyy. Hän kuuluu vanhaan sukuun, ja hänen suonissaan on hyvin todennäköisesti jonkin verran sen kuuluisan Luchino Scarabota da Milanon verta, joka neljännentoista ja viidennentoista sataluvun vaiheilla rakensi Comon tuomiokirkon pääosan. Sellaisia vanhoja, maineikkaita niiniähän meillä on, kuten te, herra kirkkoherra, tiedätte, useita vähäisellä paikkakunnallamme.»

Sindaco oli avannut lasioven, puhuessaan saattanut pastorin pengermälle ja hiukan kohotetulla kädellään osoitti siellä hänelle putouksen suppilomaisella, jyrkällä lähdealueella sijaitsevaa, luonnonkivistä muurattua, kuutiomaista rakennusta, jollaisia sen seudun talonpoikien asunnot ovat. Mutta tämä hyvin korkealla, paljon kaikkien muiden yläpuolella väikkyvä asunto ei eronnut muista ainoastaan yksinäisen, näennäisesti luoksepääsemättömän asemansa, vaan myöskin pienuutensa ja kurjan ulkonäkönsä vuoksi.

»Kas tuolla, minne sormellani osoitan, tämä Scarabota asuu», ilmoitti sindaco.

»Minua ihmetyttää, herra kirkkoherra», jatkoi puhuja, »ettette vielä ole kuullut mitään tuosta rinteestä ja sen asukkaista. Jo toista vuosikymmentä ne ihmiset ovat herättäneet laajalti koko seudulla mitä ilkeintä pahennusta. Ikävä kyllä, heihin ei pääse käsiksi. Nainen on haastettu oikeuteen, ja hän on väittänyt, etteivät ne seitsemän lasta, jotka hän on synnyttänyt, ole — onko sen järjettömämpää? — sen miehen lapsia, jonka kanssa hän elää, vaan sveitsiläisten kesämatkailijain, joiden täytyy sivuuttaa heidän alueensa kavutessaan Generosolle. Lisäksi nainen on siivoton ja likainen sekä päälle päätteeksi kammottavan ruma kuin yö.

— Ei, ilmeisestikin se mies, joka eilen kävi teidän luonanne ja jonka kanssa hän asuu, on hänen lapsiensa isä. Mutta paha pykälä on se, että tämä mies on samalla hänen lihallinen veljensä.»

Nuoren papin kasvoissa muuttui väri.

»Luonnollisesti koko maailma hylkää ja tuomitsee tämän sukurutsausparin. Tässä suhteessa vox populi osuu harvoin harhaan.» Tämän selityksen jälkeen sindaco jatkoi kertomustaan. »Joka kerta, kun joku lapsista on näyttäytynyt joko täällä meillä tai Arognossa tai Melanossa, on hänet miltei kivitetty kuoliaaksi. Mikäli nämä ihmiset tunnetaan, pidetään jokaista kirkkoa häväistynä, jos tämä pahamaineinen sisaruspari siellä käy, ja kun nämä molemmat kiroukseen tuomitut luulivat uskaltavansa sitä yrittää, saivat he tuntea sen niin hirvittävällä tavalla, ettei heillä ole vuosikausiin ollut vähintäkään halua käydä kirkossa.

— Ja pitäisikö ehkä sallia», jatkoi sindaco, »sellaisten lapsien, sellaisten kammottujen olentojen, joita kaikki inhoavat ja kauhistuvat, käydä täällä meidän kouluamme ja istua kunnon kristittyjen lapsien seassa koulunpenkillä? Voiko kuvitella meidän sietävän, että nämä siveellisesti ala-arvoiset, nämä ilkeät, saastaiset olennot turmelevat koko paikkakuntamme, sekä pienet että isot?»

Francesco-papin kalpeat kasvot eivät vähäisimmälläkään ilmeellä ilmaisseet, missä määrin sor Domenicon kertomus oli häntä liikuttanut. Hän kiitti ja poistui koko olemuksen uhkuessa samaa arvokasta vakavuutta kuin hänen saapuessaankin. Kohta senjälkeen, kun Francesco oli keskustellut sindacon kanssa, hän oli selostanut Luchino Scarabotan tapauksen piispalleen. Kahdeksan päivää myöhemmin oli piispan vastaus hänen kädessään; esimies käski nuoren papin ottaa mieskohtaisesti selkoa niin sanotulla Santa Croce-alpilla vallitsevista yleisistä olosuhteista. Samalla piispa kiitti nuoren miehen hengellistä intoa ja vakuutti, että hänellä oli kyllä syytä tuntea mielessään ahdistusta näiden erehtyneiden ja kaihdettujen sielujen vuoksi ja ajatella heidän pelastustaan. Siunaavan ja lohduttavan kirkkoäidin helmasta ei saanut sulkea pois ainoatakaan syntistä, olipa hän vaikka kuinka pahasti horjahtanut.

Virkatehtävät ja myös Generoso-vuoren lumisuhteet sallivat Soanan nuoren papin vasta maaliskuun lopulla lähteä nousemaan Santa Croce-alpille oppaanaan muuan maamies. Pääsiäinen oli tulossa, ja vaikka vuoren rinteellä lumivyöryjä vielä kumeasti jymisten syöksyikin vesiputouksen alla olevaan rotkoon, oli kevät alkanut täydessä voimassaan kaikkialla, mihin aurinko pääsi esteettömästi vaikuttamaan.

Niin penseä luonnonihailija kuin Francesco, päinvastoin kuin hänen assisilainen pyhimyskaimansa, olikin, eivät hänen ympärillään hentoina ja mehevinä versovat, vihertävät ja kukoistavat kasvit voineet kuitenkaan olla häneen vaikuttamatta. Nuoren miehen itsensä tarvitsematta olla siitä selvästi tietoinen tuntui hänen veressään kevään hieno käyminen, ja hänkin nautti kohdaltaan koko luonnon sisäisestä, paisuttavasta ja pakottavasta voimasta, jonka alkuperä oli taivaallinen ja jonka kaikki kukkeat riemut ovat myös taivaallisia hekumallis-aistillis-maallisesta vaikutuksestaan huolimatta.

Kastanjat, sillä aukiolla, jonka yli nytkin ensiksi täytyi astella, olivat ruskeista, nahkeista silmuistaan ojentaneet hentoja, vihreitä kätösiä. Lapset melusivat, ja kilvan heidän kanssaan hälisivät varpuset, joita pesi kirkon räystään suojassa ja monisokkeloisen seudun lukemattomissa loukoissa. Ensimmäiset pääskyset piirsivät huikeita ratojaan Soanasta rotkon syvyyden ylitse, näyttäen kääntyvän vasta ehdittyään ihan tarumaisia torneja kohottavan, luoksepääsemättömän kallioseinämän rintaan. Tuolla ylhäällä, kielekkeillä ja onkaloissa, joiden luokse ihmisjalka ei ollut milloinkaan noussut, pesi kalasääskiä. Isot, ruskeat linnut lähtivät ylväille retkille ja leijailivat ainoastaan leijaillakseen tuntikausien pituisilla kestävyyslennoillaan vuorenhuippujen yläpuolella, kaarrellen yhä korkeammalla ikäänkuin mielien itsensä unohtaneina majesteettisesti kohota avaruuden vapaaseen äärettömyyteen.

Kaikkialla, ei ainoastaan ilmassa, ei ainoastaan ruskeassa, muokatussa tai ruohojen ja narsissien peittämässä maassa ja kaikessa siinä, mitä se korsien ja vanojen kautta nostatti lehtiin ja kukkiin, vaan myös ihmisissä oli juhlan tuntu, ja pengermillä, viiniköynnösrivien välissä työskentelevien, kuokkaa tai kaarevaa veistä käyttelevien talonpoikien kasvoissa säteili pyhäinen hohde. Useimmat heistä olivat jo teurastaneet niin sanotun pääsiäiskaritsan, nuoren vuohen, ja sidottuaan sen takajalat yhteen ripustaneet sen talonsa ovenpieleen.

Naiset, jotka olivat täysine pyykkikoreineen ihan erikoisen lukuisina ja hälisevinä kokoontuneet ylitse pursuavan, marmorisen sarkofagin ympärille, keskeyttivät meluisen hilpeytensä papin seuralaisineen mennessä heidän ohitseen. Pesijättäriä oli myös kylän laidassa, jossa pienen madonnankuvan juurella kalliosta kumpuava vesisuihku samoin valui antiikkiseen, marmoriseen sarkofagiin. Molemmat sarkofagit sekä tämä että torilla oleva, oli pitkähkö aika sitten kaivettu puutarhasta, joka oli täynnä tuhatvuotisia rautatammia ja kastanjapuita ja jossa ne olivat ikimuistoisista ajoista saakka olleet piilossa muratin ja villien laakeripensaiden alla, pistäen vain vähän maasta näkyviin.

Ohitse mennessään Francesco teki ristinmerkin, jopa keskeytti kävelynsä hetkiseksi tervehtiäkseen polvensa taivuttaen sarkofagin yläpuolella olevaa madonnankuvaa, jota somasti ympäröivät maalaisten uhreiksi tuomat niittykukat. Hän näki ensimmäisen kerran tämän pienen suloisen pyhäinkuvan ja surisevat mehiläiset sen ympärillä, sillä hän ei ollut vielä kertaakaan käynyt täällä paikkakunnan yläosassa. Joskin Soanan alaosa, jossa oli kirkko ja muutamia alapuolelta pengermäiseksi muuratun kastanja-aukion ympärille sijoitettuja, vihreiden ikkunaluukkujen koristamia, sieviä taloja, oli miltei hyvinvoipa ja sen puutarhoissa siellä kasvoi mantelipuita, oransseja, korkeita sypressejä, lyhyesti sanoen, eteläisempää kasvistoa, mutta täällä ylhäällä, muutamia satoja askelia korkeammalla, se oli enää vain paimenten asuma, köyhäntuntuinen alppikylä, joka lemusi vuohille ja navetoille. Täällä alkoi myös mukulakivinen, äärimmäisen jyrkkä vuoristotie, jonka seurakunnan lukuisat vuohilaumat olivat polkeneet sileäksi mennessään aamuisin laitumelle ja palatessaan iltaisin kotiin; se nimittäin vei yläville yhteislaitumille, Savaglia-joen kattilanmuotoiselle lähdealueelle; alempana tämä joki muodostaa Soanan ihanan vesiputouksen, juoksee kohisten lyhyen matkan syvässä rotkossa ja laskee Lugano-järveen.

Edelleenkin seuralaisensa opastamana kavuttuaan vähän aikaa tätä vuoristopolkua myöten ylöspäin pastori seisahtui hengähtämään. Otettuaan vasemmalla kädellään leveän, mustan, lautasmaisen hatun päästänsä hän oli oikealla kädellään vetänyt kauhtanansa taskusta ison, kirjavan nenäliinan, jolla hän pyyhki hikikarpaloita otsaltaan. Yleensä ei italialaisen papin kyky nauttia luonnosta, maisemien kauneudesta, ole erityisen kehittynyt. Mutta on toki kiihottavaa katsella laajoja alueita hyvin ylhäältä, kuten sanotaan, lintuperspektiivistä, ja tämä kiihotus valtaa silloin tällöin naiiveimmankin ihmisen ja pakottaa hänet, omalla tavallaan hämmästelemään. Francescolle näkyivät hänen kirkkonsa ja siihen liittyvä paikkakunta jo nyt vain pienoiskuvina syvällä hänen allaan, samalla kun hänen ympärillään valtava vuoristo, kuten näytti, kohosi yhä korkeammalle taivasta kohti. Kevään tuntuun sekaantui nyt ylevyyden tuntu, joka ehkä syntyy, kun verrataan omaa pienuutta luonnon rusentavan valtaviin luomuksiin ja niiden uhkaavaan, äänettömään läheisyyteen, ja johon liittyy se aavistettu tieto, että me sittenkin olemme jollakin tavoin osallisia tästäkin valtavasta voimannäytteestä. Lyhyesti sanoen, Francesco tunsi itsensä ylevän suureksi ja mitättömän vähäiseksi samalla kertaa, ja se antoi hänelle aiheen heilauttamalla totuttuun tapaan kättänsä otsalle ja rinnalle tehdä hairahduksia ja pahoja henkiä vastaan suojaavan ristinmerkin.

Kiipeämisen jatkuessa valtasivat uskonnolliset kysymykset ja seurakunnan käytännöllis-kirkolliset asiat pian jälleen nuorekkaan innostuneen papin mielen. Ja kun hän taas seisahtui, tällä kertaa korkealla sijaitsevan kalliolaakson suulla, ja kääntyi ympäri, herätti pahasti rappeutuneen, tänne paimenia varten rakennetun, muuratun pyhätön näkeminen hänessä ajatuksen käydä katsomassa seurakuntansa kaikkia pyhättöjä, syrjäisimpiäkin, ja saattaa ne Jumalan arvon mukaiseen kuntoon. Hän salli katseensa samassa lipua pitkin maisemaa saadakseen mahdollisimman tarkan yleissilmäyksen siinä näkyvistä jumalanpalveluspaikoista.

Hän valitsi lähtökohdaksi oman kirkkonsa ja siihen liitetyn pappilan. Kirkko oli, kuten on mainittu, kylän toriaukealla, ja sen muuratut ulkoseinät olivat peruskallion jyrkkien seinämien jatkona, joiden juurella solisi hilpeä vuoristopuro. Tämä puro juoksi Soanan torin alitse, tuli jälleen näkyviin muuratusta holvista ja kostutti sitten puutarhoja ja kukkaisia niittyjä tosin pahasti likaantuneena pesuvedestä. Kirkon tuolla puolen oli hieman korkeammalla, mitä täältä katsoen ei voinut havaita, pyöreällä, tasaisella pengerkummulla seudun vanhin pyhättö, pieni Neitsyt Marialle pyhitetty kappeli, jonka alttarilla olevan pyhän neitsyen kuvan yläpuolella kaartui bysanttilainen mosaiikkiholvaus. Vaikka tämän mosaiikin kultainen pohja ja kirjailut olivat yli tuhannen vuoden ikäiset, oli se hyvin säilynyt ja esitti Kristus Pantokratoria. Pääkirkon etäisyys tästä pyhäköstä ei ollut kahta kivenheitonmatkaa pitempi. Toinen sievä kappeli, pyhälle Annalle omistettu, oli yhtä pitkän matkan päässä siitä. Soanan takana kohosi sen yläpuolelle äärimmäisen suippo vuorikartio, jota luonnollisesti ympäröivät laajat laaksot ja korkealle kohoavan Generoso-vuorijonon rinteet. Tämän melkein sokerikeonmuotoisen, mutta ylös saakka vihreän, luoksepääsemättömältä näyttävän vuoren nimi oli Pyhä Agatha, koska sen laella oli sinne hädin tuskin mahtuva, tälle pyhimykselle omistettu kappeli. Paikkakunnalla ja sen lähimmässä ympäristössä oli siis kirkko ja kolme kappelia, joiden lisäksi oli loitommalla seurakunnan alueella vielä kolme tai neljä kappelia. Jokaiselle kummulle, jokaiseen kauniiseen tientaipeeseen, jokaiselle huipulle, josta oli laaja näköala, sinne tänne maalauksellisten kalliojyrkänteiden partaalle, lähelle ja kauas, laaksojen ja järven kaltaille olivat hurskaat vuosisadat pystyttäneet jumalanhuoneita, joten tässä suhteessa oli vielä havaittavissa jälkiä pakanuusajan syvästä ja yleisestä uskonnollisesta hartaudesta, sillä sen johdosta oli menneiden vuosituhansien aikana kaikki nämä paikat alkujaan pyhitetty ja siten hankittu jumalallisia liittolaisia tämän jylhän luonnon uhkaavia, pelottavia voimia vastaan.

Nuori intoilija katseli tyytyväisenä kaikkia näitä roomalaiskatolisen kristillisyyden rakennelmia, jollaiset ovat koko Tessinin kantonille tunnusmerkillisiä. Tosin hänen täytyi samalla ikäväkseen, tuntien oikean uskonsotilaan tuskaa, myöntää, ettei niissä kaikkialla vallinnut elävä, vireä ja puhdas usko ja etteivät hänen virkaveljensä olleet riittävässä määrin rakastavan huolehtivaisia säilyttääkseen näitä hajallaan olevia, taivaallisia asuinsijoja rappeutumiselta ja unohdukselta.

Jonkin ajan kuluttua poikettiin sille kaidalle jalkapolulle, joka kolmituntisen, vaivalloisen kapuamisen jälkeen vie Generoson laelle. Tällöin täytyi varsin pian mennä Savaglian uoman ylitse ravistunutta siltaa myöten; sen välittömässä läheisyydessä oli tämän puron vesien kerääntymisallas, ja sieltä se syöksyi uurtamaansa, sadan metrin syvyiseen ja syvempäänkin uomaan. Täällä Francesco kuuli kerääntymisaltaaseensa rientävän sulamisveden solinan ohella eri korkeuksilta, syvyyksiltä ja suunnilta kantautuvaa karjanhälinää ja huomasi korkeannäköisen miehen — hän oli Soanan yhteinen paimen! — joka oli laskeutunut pitkäkseen maahan, tukenut kätensä puron partaaseen, taivuttanut päänsä veden kalvoon saakka ja sammutti janoaan ihan eläimen tapaan. Hänen takanaan oli laitumella muutamia emävuohia kileineen, susikoiran odottaessa korvat hörössä käskyjä ja sitä silmänräpäystä, jona sen mestari ja herra lakkaisi juomasta. »Minäkin olen paimen», mietti Francesco, ja kun toinen nousi maasta, päästi sormiensa välitse kimakan vihellyksen, joka kajahteli kallioseinämistä, ja viskeli kiviä kauas ympärilleen milloin pelotellakseen kaikkialle hajaantuneita eläimiään, milloin ajaakseen niitä eteenpäin ja yleensä varjellakseen niitä suistumasta rotkoihin, ajatteli Francesco, kuinka vaivalloinen ja vastuunalainen tehtävä tämä oli jo eläimiin, saati sitten ihmisiin nähden, jotka aina olivat alttiita saatanan viettelyksille.

Kahta innokkaammin pappi alkoi nyt kiivetä edelleen, ihan kuin olisi ollut pelättävissä, että perkele mahdollisesti saattaisi olla nopeampi tällä eksyneiden lampaiden luokse vievällä tiellä. Sitten kun hän oppaanaan yhäti seuralaisensa, jota hän ei pitänyt keskustelun arvoisena, oli samonnut toista tuntia jyrkkää ja vaivalloista polkua myöten yhä ylemmäksi Generoson jylhille kallioille, ilmestyi äkkiä Santa Crocen alue hänen näkyviinsä viidenkymmenen askelen päässä.

Hän ei tahtonut uskoa, että tuo kiviröykkiö ja sen keskelle litteistä liuskeista ilman laastia ladottu seinämä olivat etsitty asumus, kuten opas oli hänelle vakuuttanut. Hän oli sindacon puheiden nojalla odottanut näkevänsä merkkejä jonkinlaisesta hyvinvoinnista, kun taas tämä asumus saattoi korkeintaan käydä eräänlaisesta suojapaikasta, johon lampaat ja vuohet vietäisiin äkillisen rajusään sattuessa. Koska se sijaitsi jyrkällä, vierinkivien ja särmäisten järkäleiden peittämällä rinteellä ja sinne kiemurtelevan polun mutkat olivat piilossa, näytti tuo kironalainen paikka luoksepääsemättömältä. Vasta sitten, kun nuori pappi oli voittanut oudostelunsa ja hänet jossakin määrin vallanneen kammon sekä tunkeutunut likemmäksi, muuttui tämän hyljeksityn asuinpaikan kuva hiukan miellyttävämmäksi.

Niin, muuttuipa murskainen paikka papin lähestyessä hänen silmissään suorastaan viehättäväksi, sillä näytti siltä kuin karkeatekoinen, kuutiomainen asumus olisi padonnut ja pidättänyt ylhäältä irtaantuneen lohkare- ja soravyöryn, joten sen alapuolelle jäi kivetön, mehevästi viheriöivä rinne, josta keltaiset voikukat ihastuttavan runsaina ja suloisina ulottuivat oven edessä olevalle kynnykselle saakka — ja ikäänkuin uteliaina työntyivät sananmukaisesti oven lävitse sisälle kironalaiseen asunto-onkaloon.

Tämän nähdessään Francesco säpsähti, Se, että keltaiset niittykukat näin kilvan sulloutuivat pahamaineisen asunnon kynnykselle, että pitkävartisia lemmikkejä, joiden alla lirisi vuoristoveden suonia ja jotka taivaansinelle hohtavina samaten pyrkivät valtaamaan ovea, rehevinä päivinä kukoisti sen likellä, se kaikki tuntui hänestä melkein kuin avoimelta vastalauseelta ihmisten halveksumista, pannaa ja tuomiota vastaan. Hämmästys, jota seurasi eräänlainen hämminki, pakotti Francescon mustine kauhtanoineen istuutumaan auringon lämmittämälle kivijärkäleelle. Hän oli viettänyt nuoruutensa laaksossa ja lisäksi enimmäkseen suljetuissa huoneissa, kirkoissa, luentosaleissa tai lukukammioissa. Hänen luonnontajunsa ei ollut herännyt. Tällaista retkeä ylevän, kirpeän kiehtovaan korkeaan vuoristoon hän ei ollut tehnyt koskaan tätä ennen eikä ehkä olisi koskaan tehnytkään, jolleivät sattuma ja velvollisuus yhdessä olisi pakottaneet häntä lähtemään vuoristomatkalle. Nyt vaikutelmien uutuus ja suuruus valtasivat hänet kokonaan.

Ensimmäisen kerran nuori pastori Francesco Vela tunsi, kuinka olemassaolon kirkas ja kokonainen tajuaminen kohahti hänen lävitseen saaden hänet tuokioksi unohtamaan pappeutensa ja tulonsa tarkoituksen. Tämä tunne ei ollut ainoastaan työntänyt syrjään vaan jopa tukahduttanut hänen mielestään kaikki hänen hurskauden käsityksensä ja niihin punoutuneet monet kirkolliset säännöt ja dogmit. Häneltä unohtui jopa ristinmerkin tekeminen. Hänen allansa lepäsi kaunis Luganon alue Ylä-Italian alppiseutua, samoin Sant’ Agata pyhiinvaelluskirkkoineen, jonka kohdalla ruskeat kalarosvot yhäti kaartelivat, ja San Giorgio-vuori; sieltä pisti esiin Monte San Salvatoren huippu; ja vihdoin lepäsi huimaavan syvällä hänen alapuolellaan Lugano-järven Capolago-niminen lahti, joka muistutti vuoristolaaksoon huolellisesti sovitettua, pitkulaista lasilevyä ja jonka pinnalla purjehtiva kalastusvene näytti käsikuvastimessa olevalta mitättömän pieneltä pilkulta. Kaiken sen takana olivat etäisyydessä korkeiden alppien valkeat huiput Francescon tavoin kohonneet yhä korkeammalle. Niiden joukosta pisti esiin valkea Monte Rosa ja sen seitsemän valkeata huippua, kuvastuen samalla kertaa diademin tapaisesti ja aavemaisesti taivaan silkkistä sineä vasten.

Jos voidaan perusteellisesti puhua vuoristosairaudesta, niin aivan yhtä oikeutetusti sopii puhua ihmiset korkealla vuoristossa valtaavasta tilasta, jota voi parhaiten nimittää verrattomaksi terveydeksi. Tämä terveys tuntui nyt uudistuksen tavoin myös nuoren papin veressä. Hänen vieressään oli kivien välissä vielä kuivien kanervien piilottamana pieni kukka, jollaista Francesco ei ollut nähnyt koskaan eläissään. Se oli perin viehättävä sinikatkerolaji, jonka terälehtien väri oli yllättävän upea, heleän sininen. Nuori, mustakauhtanainen mies aikoi ensimmäisessä löytäjänriemussaan taittaa kukan, mutta jättikin sen sitten vahingoittumattomana seisomaan vaatimattomalle paikalleen ja taivutti vain kanervat syrjään katsellakseen ihanaa kukkaa kauan ja ihastuneesti. Kaikkialla tunkeutui kivien lomista näkyviin nuoria, heleän vihreitä kääpiöpyökinlehviä, ja jonkin matkan päästä kantautui Luchino Scarabota poloisen karjan kellojen kilkatus kovan, harmaan soran ja vienon vihreän peittämien rinteiden ylitse. Koko tätä vuoristomaisemaa vallitsi jokin aikojen alulle ominainen, ihmisyyden kadonneen aikakauden nuoruudenkiihko, josta syvissä laaksoissa ei enää ollut jälkeäkään.

Francesco oli lähettänyt seuralaisensa kotiin, koska hän tahtoi olla paluumatkalla rauhassa ainoankaan ihmisen läheisyyden häntä häiritsemättä eikä sitäpaitsi voinut toivoa kenenkään olevan näkemässä ja kuulemassa sitä, mitä hänellä oli tekemistä Luchino-paimenen luona. Tällä välin hänet oli jo huomattu, ja joukko pörröisiä ja likaisia lapsenpäitä kurottui yhä uudelleen tirkistelemään Scarabotan kivilinnan oviaukosta.

Hitaasti alkoi pappi sitä lähestyä ja astui asumuksen siihen piiriin, josta kävi ilmi omistajan karjan suuri lukumäärä ja joka oli lukuisan nauta- ja vuohilauman jätteiden likaama. Francescon nenään kohosi ohuen ja voimakkaan vuoristo-ilman seassa yhä väkevämpänä nautojen ja vuohien lemu, jonka yhä läpitunkevamman vaikutuksen teki siedettäväksi hänen ovesta sisälle astuessaan sieltä lehahtava puuhiilensavu. Kun Francesco ilmestyi oviaukkoon ja mustine kauhtanoineen esti valoa pääsemästä sisälle, joutuivat lapset pimentoon, josta he vastasivat äänettömyydellä papin tervehdykseen ja kaikkiin hänen puhutteluihinsa. Ainoastaan vanha emävuohi tuli hänen likelleen, määki hiljaa ja nuuhki häntä.

Vähitellen kävi huoneen sisusta Jumalan sanansaattajan silmissä valoisammaksi. Hän näki tallin, joka oli paksun lantakerroksen täyttämä ja jonka takaosa jatkui luonnon muodostamaan alunperin graniittikalliossa — tai mitä kivilajia vuori lieneekin ollut — olleeseen onkaloon. Oikeanpuoleiseen, karkeatekoiseen kiviseinään oli avattu aukko, josta pappi loi silmäyksen perheen nyt kylmillään olevaan tulisijaan, tuhkakekoon, jonka sisus vielä hehkui ja joka oli kasattu maaperän paljaalle, luonnolliselle kalliolle. Paksun nokikerroksen peittämässä ketjussa riippui kolhiintunut, samoin nokinen kuparikattila lieden yläpuolella. Tämän kivikautisen tulisijan vierellä oli selkänojaton penkki, jonka nyrkinvahvuinen, leveä istuinlauta lepäsi kahden yhtä leveän, kallioon kiinnitetyn pylvään varassa ja jota monen sukupolven väsyneet paimenet, heidän vaimonsa ja lapsensa olivat yli sadan vuoden aikana hanganneet ja kiillottaneet. Puu ei enää näyttänyt puulta, vaan keltaiselta kiillotetulta marmorilta tai liidulta, jossa tosin oli lukemattomia naarmuja ja lovia. Neliskulmainen huone, joka muuten luonnollisen siistimättömine, karkeista kivimöhkäleistä ja paasista ladottuine seinineen pikemminkin muistutti luolaa ja josta savu tunkeutui oven kautta navettaan ja sieltä edelleen oven kautta ulko-ilmaan, koska sillä seinissä mahdollisesti olevia reikiä ja rakoja lukuunottamatta ei ollut muunlaista savupiippua, tämä huone siis oli vuosikymmenien savun ja noen mustaama, joten vieraan mielessä saattoi herätä melkein sellainen vaikutelma, että hän oli paksulti nokeutuneen kaminan sisällä.

Francesco huomasi eräästä sopesta loistavat, omituisesti kiiluvat silmät, mutta samassa alkoi ulkoa kuulua soran kierimistä ja kahinaa, ja heti senjälkeen astui Luchino Scarabotan hahmo oviaukkoon, lipuen äänettömän varjon tavoin auringon eteen, minkä vuoksi huone kävi yhä hämärämmäksi. Hämmentynyt vuoristopaimen hengitti raskaasti, ei ainoastaan sen vuoksi, että hän oli lyhyessä ajassa tullut kaukaiselta, korkeammalla sijaitsevalta laitumelta havaittuaan sieltä papin saapumisen, vaan myös sen tähden, että tämä käynti oli hyljeksitystä miehestä suuri tapaus.

Tervehdys oli lyhyt. Isäntä käski Francescoa istumaan ensin karkeilla käsillään pyyhittyään merenvahapenkiltä kivet ja katkotut keltakukat, jotka olivat olleet hänen kaihdetun lapsilaumansa leluina.

Vuoripaimen kohenteli ja viritti tulta, puhaltaen siihen posket pullollaan, jolloin hänen kuumeiset silmänsä hiilistön hehkussa kiiluivat vieläkin hurjemmasti. Hän lisäsi nuotioon lastuja ja kuivia risuja, niin että kirvelevä savu oli vähällä ajaa papin ulkosalle. Paimenen käytöksestä uhkui siinä määrin matelevaa alamaisuutta ja huolekasta intoa kuin kaikki olisi riippunut siitä, ettei hän vain ajattelemattomuudessaan menettäisi tuon korkeamman olennon armoa, joka oli astunut hänen kehnoon asuntoonsa. Hän toi esille ison, likaisen pytyn maitoa, jonka pinnalle oli kohonnut paksu kermakerros, mutta joka oli niin uskomattoman siivoton, ettei Francesco jo senkään vuoksi voinut siihen koskea. Mutta hän kieltäytyi myös nauttimasta tuoretta juustoa ja puhdasta leipää, vaikka hänen olikin jo nälkä, koska hän taikauskoisesti kammoten pelkäsi siten tekevänsä syntiä. Kun paimen vihdoin oli vähän rauhoittunut ja seisoi hänen edessään katse pelokkaan odottavana ja käsivarret riipuksissa, alkoi pappi puhua seuraavasti:

»Luchino Scarabota, teiltä ei evätä pyhän kirkkomme lohdutusta eikä lapsianne enää hylätä katolilaisten kristittyjen yhteydestä, jos joko käy ilmi, että teitä koskevat rumat huhut ovat perättömiä, tai te rehellisesti ripittäydytte, osoitatte katumusta ja synnintuntoa sekä olette valmis Jumalan avulla poistamaan tieltä loukkauskiven. Avatkaa siis ensiksi minulle sydämenne, Scarabota, kertokaa avomielisestä mistä teitä on parjattu, ja tunnustakaa vilpittömän totuudenmukaisesti se synnintaakka, joka teitä ehkä painaa.»

Tämän puhuttelun jälkeen paimen pysyi vaiti. Hänen kurkustaan lähti vain äkkiä lyhyt, sekava ääni, joka ei kuitenkaan ilmaissut minkäänlaista tunnetta, vaan pikemminkin kuulosti lintumaiselta kaakotukselta. Tapansa mukaan Francesco ryhtyi heti esittämään syntiselle paatumuksen kammottavia seurauksia ja Isän Jumalan anteeksiantavaista hyvyyttä ja rakkautta, josta hän on antanut todistuksen uhraamalla ainoan poikansa, uhrikaritsan, joka otti maailman synnit omalle vastuulleen. Jeesuksen Kristuksen välityksellä, lopetti hän, voidaan saada kaikki synnit anteeksi, jos avoin rippi sekä katumus ja rukoilu ovat todistaneet taivaalliselle isälle, että syntisparka on tullut synnintuntoon.

Vasta sitten, kun Francesco-pastori oli odottanut kotvan aikaa ja nousi pystyyn, kohauttaen olkapäitänsä, kuten näytti, poistuakseen majasta, alkoi paimen kakistella kurkustaan sanoja käsittämättömänä sekamelskana, äännellen petolinnun tapaan. Ja jännittyneen tarkkaavana koetti pappi takertua siihen, mikä tässä sekasotkussa oli ymmärrettävää. Mutta tämä ymmärrettävä tuntui hänestä yhtä oudolta ja ihmeelliseltä kuin huoneen hämäryys. Kuviteltujen huolestuttavien ja ahdistavien seikkojen paljoudesta kävi vain sen verran selväksi, että Luchino Scarabota tahtoi voida varmasti luottaa hänen apuunsa kaikenlaisia vuoressa majailevia ja häntä ahdistavia paholaisia vastaan.

Nuoren uskovan papin ei olisi sopinut epäillä pahojen henkien olemassaoloa ja vaikutusta. Olihan luomakunta täynnä kaikenkaltaisia ja kaikenasteisia langenneita enkeleitä, jotka kuuluivat Luciferin, Jumalan hylkäämän kapinoitsijan seurueeseen; mutta nyt hän ei tiennyt kumpi häntä kauhistutti, hänen kohtaamansa ennen kuulumattoman taikauskon aiheuttama pimeys vai tietämättömyydestä johtuva toivoton sokeus. Hän päätti koettaa kyselemällä hankkia jonkinlaisen selvyyden tämän seurakuntalaisensa mielikuvituspiiristä ja käsityskyvystä.

Silloin hänelle samassa selvisi: tämä raaka, laiminlyöty ihminen ei tiennyt mitään Jumalasta, saati sitten Jeesuksesta Kristuksesta, Vapahtajasta, tai Pyhän Hengen olemassaolosta. Sitävastoin näytti siltä kuin hän olisi tuntenut olevansa pahojen henkien ympäröimä ja ollut synkän vainohulluuden riivaama. Eikä pappi hänen silmissään ollut kutsuttu Jumalan palvelija, vaan paljon ennemmin mahtava taikoja tai jumala. Mitäpä olisi Francesco muuta tehnyt kuin ristinmerkin, kun paimen nöyrästi heittäytyi maahan ja alkoi kosteilla, pöhöttyneillä huulillaan hangata hänen kenkiään ja suudella niitä.

Nuori pappi ei ollut vielä milloinkaan ollut samanlaisessa asemassa. Ohut vuoristoilma, kevät ja eroaminen varsinaisesta sivistyksen piiristä aiheuttivat sen, että hänen ajatuskykynsä oli hiukan sumentunut. Hänen sielunsa valtasi eräänlainen unentapainen lumous, johon todellisuus sulautui häilyviksi unikuviksi. Tähän muutokseen liittyi hiljaista pelkoa, joka usein pyrki neuvomaan häntä pikaisesti pakenemaan vihittyjen kirkkojen ja kellojen alueelle. Perkele oli mahtava; kukapa saattoi tietää, kuinka monenlaisia välikappaleita ja keinoja se käytti houkutellakseen luottavaista, hyväuskoista kristittyä ja syöstäkseen hänet huimaavan jyrkänteen reunalta kuiluun.

Francescolle ei ollut opetettu, että pakanoiden epäjumalat olivat ainoastaan mielikuvitusolentoja eivätkä mitään muuta. Kirkko nimenomaan tunnusti niiden mahdin, esittäen sen vain Jumalalle vihamieliseksi. Ne taistelivat yhä vieläkin, joskin toivottomasti, kaikkivaltiaan Jumalan kanssa maailmasta. Sen vuoksi kalpea, nuori pappi säikähti aika pahasti, kun hänen isäntänsä otti asuntonsa jostakin loukosta puisen esineen, inhottavan veistoksen, joka epäilemättä oli fetishi. Tätä säädytöntä esinettä kohtaan tuntemastaan papillisesta kammosta huolimatta Francesco ei voinut olla tarkemmin silmäilemättä kuvaa. Inhoten ja hämmästyen hän tunnusti, että tässä vielä eli pakanuuden iljettävin kauhistus, nimittäin maalaisväestön Priapoksen palvelus. Saattoi selvästi nähdä, ettei tuo alkeellinen epäjumalankuva voinut esittää mitään muuta kuin Priaposta.

Tuskin Francesco oli saanut käteensä pienen, vaarattoman siitoksenjumalan, hedelmällisyyden jumalan, jonka entisajan ihmiset niin julkisesti kohottivat suureen kunniaan, kun hänen olemuksensa kummallinen lamaannus jo muuttui pyhäksi vihaksi. Ensiksi hän ihan harkitsematta paiskasi tuon ruokottoman, pienen taikakalun tuleen, josta paimen, liikkuen vikkelästi kuin riistaa ajava koira, sen kuitenkin samassa silmänräpäyksessä sieppasi. Se kyti ja paloi paikoitellen, mutta karkeilla käsillään ihmispakana heti laittoi sen entiseen turvattuun oloonsa. Mutta nyt sen ja sen pelastajan täytyi alistua kestämään rankaisusanojen tulva.

Luchino Scarabota ei näyttänyt tietävän, kumpaa jumalaa hänen olisi tullut pitää voimakkaampana, puista vaiko verta ja lihaa olevaa. Toistaiseksi hänen katseensa, josta kuvastui kauhistukseen ja kammoon sekaantunutta salakavalaa vihaa, oli suunnattu uuteen jumaluusolentoon, jonka julkea rohkeus ei ainakaan antanut aihetta päätellä, että häntä painoi heikkouden tietoisuus. Kerran vauhtiin päästyään ei ainoan Jumalan sanansaattaja pyhässä innossaan sallinut hämärässä elävän epäjumalanpalvelijan silmäysten säikyttää itseään, vaikkapa ne olisivat olleet kuinka uhkaavat. Ja muitta mutkitta hän nyt alkoi myös puhua siitä katalasta synnistä, jota, kuten yleisesti väitettiin, vuoristopaimen sai kiittää lapsiensa runsaudesta.

Nuoren pastorin äänekkäästi puhuessa saapui sisälle myös Scarabotan sisar, joka kuitenkaan ei virkkanut mitään, vaan tarkasti vain salavihkaa kiivailijaa ja puuhaili kaikenlaista siellä täällä onkalossa. Hän oli kalpea ja vastenmielinen nainen, jolle pesuvesi näytti olevan tuntematon. Hänen alaston ruumiinsa näkyi epämiellyttävästi kuultavan hänen huolimattoman asunsa repeämistä.

Kun pappi oli vaiennut tyhjennettyään ensi aluksi rankaisevien ja syyttävien sanojen varastonsa, lähetti nainen veljensä ulkosalle, lausuen hänelle lyhyen, tuskin kuuluvasti kuiskatun käskyn. Vastaan hangoittelematta katosi kesytön mies perin tottelevaisen koiran tavoin. Senjälkeen siivoton syntinen nainen, jonka takkuinen, musta tukka roikkui leveille lanteille saakka, suuteli papin kättä, huudahtaen: »Ylistetty olkoon Jeesus Kristus!»

Heti senjälkeen hän purskahti itkemään.

Hän puheli, että pappi oli aivan oikeassa tuomitessaan häntä ankarilla sanoilla. Hän oli kyllä rikkonut Jumalan käskyjä vastaan, jos kohta ei suinkaan sillä tavoin kuin hänestä valheellisesti soimaten sanottiin. Hän yksin muka oli tehnyt syntiä, hänen veljensä sitävastoin oli viaton. Hän vannoi ja vakuutti kaikkien pyhimysten nimessä, ettei hän ollut kertaakaan langennut siihen hirvittävään syntiin, josta häntä syytettiin, nimittäin sukurutsaukseen. Tosin hän oli elänyt siveettömästi, ja koska hän nyt kerran oli ripittäytymässä, oli hän valmis kuvailemaan lapsiensa isiä, vaikkakaan ei mainitsemaan kaikkien heidän nimiään. Hän nimittäin tunsi heistä aniharvat nimeltään, koska hän, kuten hän väitti, hädän pakottamana oli usein myynyt suosionsa sattumoisin kohdatuille vieraille.

Muuten hän oli tuskaisesti synnyttänyt lapsensa maailmaan ilman minkäänlaista apua, ja muutamia niistä hänen oli täytynyt kohta synnytyksen jälkeen kuopata Generoson soraan. Huolimatta siitä, saattoiko pappi nyt antaa hänelle synninpäästön tai ei, hän tiesi Jumalan antaneen hänelle anteeksi, sillä hän oli puutteilla, kärsimyksillä ja suruilla riittävästi sovittanut syntinsä.

Francesco ei voinut muuta kuin pitää naisen itkuista tunnustusta valheiden verkkona ainakin sikäli kuin rikos oli kysymyksessä. Tosin hänestä tuntui, että eräät teot ehdottomasti kaihtoivat kaikenlaisia ihmisille lausuttuja tunnustuksia, ja niistä sai vain Jumala tiedon yksinäisinä, hiljaisina rukoushetkinä. Hän kunnioitti tuossa langenneessa vaimossa tätä häveliäisyyttä eikä yleensäkään voinut olla myöntämättä, että nainen oli monessa suhteessa laadultaan veljeänsä ylempänä. Hänen puolustautumisessaan oli selvän päättäväisyyden tuntu. Silmät tunnustivat, mutta sanallista tunnustusta ei häneltä olisi voinut kiristää hyvällä puheella eikä pyövelin hehkuvilla pihdeillä. Kävi ilmi, että juuri hän oli lähettänyt miehen Francescon puheille. Mennessään eräänä päivänä markkinoille Luganoon, jossa hän myi karjansa tuotteet, hän oli nähnyt nuoren, kalpean papin, jonka ulkonäkö oli herättänyt hänessä luottamusta, ja hänen mielessään oli herännyt ajatus uskoa hyljeksittyjen lapsiensa kouluttaminen papin sydämenasiaksi. Hän yksin oli perheen pää ja huolehti veljestään ja lapsistaan.

»En tahdo kajota siihen», vastasi Francesco, »oletteko syyllinen vaiko syytön. Yksi seikka on varma: jollette halua antaa lastenne kasvaa eläinten tavoin, täytyy teidän erota veljestänne. Niin kauan kuin elätte hänen kanssansa, eivät ne hirveät juorupuheet, joita teistä liikkuu, mitenkään lakkaa. Aina otaksutaan teidän harjoittavan samaa kammottavaa syntiä.»

Näiden sanojen jälkeen paatumus ja uhma näyttivät pääsevän valtaan naisen mielessä; joka tapauksessa hän ei vastannut mitään, vaan antautui sitten pitkähköksi ajaksi talouspuuhiin, ikäänkuin saapuvilla ei olisikaan ollut vierasta. Sillä välin astui sisälle noin viisitoistavuotias neitonen, joka ajoi muutamia vuohia navetan aukkoon, ja sitten hänkin, ikäänkuin Francescoa ei olisi siellä ollutkaan, ryhtyi auttamaan naista. Nähtyään tytön varjon lipuvan onkalon pimennossa tiesi nuori pappi heti, että hänen täytyi olla tavattoman kaunis. Hän teki ristinmerkin, sillä hän tunsi ruumiissaan hiljaista selittämätöntä kauhun väristystä. Hän ei tiennyt, olisiko hänen uudelleen pitänyt alkaa ladella kehotuksiaan tämän nuoren paimentytön kuullen. Tosin oli epäilemätöntä, että tyttö oli perinjuurin turmeltunut, koska saatana oli herättänyt hänet elämään mitä mustimman synnin avulla, mutta saattoihan hänessä sittenkin olla puhtauden rippeitä jäljellä, ja kukapa saattoi tietää, oliko hänellä aavistustakaan rikollisesta alkuperästään.

Hänen liikkeensä olivat joka tapauksessa hyvin rauhalliset, eikä niistä missään nimessä kuvastunut mielen levottomuutta eikä omantunnon taakkaa. Päinvastoin koko hänen olemuksestaan huokui vaatimatonta itsevarmuutta, jota kirkkoherran läsnäolo ei häirinnyt. Hän ei tähän saakka ollut vilkaissutkaan Francescoon ei ainakaan niin, että heidän katseensa olisivat osuneet vastakkain tai toinen olisi jollakin muulla tavoin hänet yllättänyt. Niin, tarkkaillessaan häntä salavihkaa silmälasiensa lävitse täytyi Francescon yhä voimakkaammin epäillä, saattoiko synnin lapsi, sellaisten vanhempien lapsi tosiaankin olla tämänkaltainen. Vihdoin tyttö katosi portaita myöten eräänlaiselle ullakolle, joten Francesco saattoi jatkaa vaivalloista sielunhoitotyötään.

»Minä en voi hyljätä veljeäni», virkkoi nainen, »ja yksinkertaisesti sen tähden, että hän ilman minua on avuton. Hän osaa hädintuskin kirjoittaa nimensä, ja senkin sain hänet oppimaan vasta nähtyäni paljon vaivaa. Hän ei tunne rahaa, ja rautatietä, kaupunkia ja ihmisiä hän pelkää. Jos minä poistun, hän etsii minua, niin kuin koiraparka etsii kadonnutta isäntäänsä. Hän joko löytää minut tai sortuu kurjana; ja miten sitten käy lasten ja peltotilkkumme? Jos minä jään lasten kanssa tänne, niin haluaisinpa nähdä sen ihmisen, jonka onnistuisi toimittaa veljeni jonnekin muualle; silloin hänet täytyisi panna kahleisiin ja teljetä Milanoon rautatankojen taakse.»

Pappi huomautti: »Niin saattaa lopuksi vielä käydäkin, jollette tahdo noudattaa hyvää neuvoani.»

Silloin naisen sieluntuska muuttui vimmaksi. Hän oli lähettänyt veljensä Francescon luokse, jotta tämä armahtaisi heitä, eikä sitä varten, että hän tekisi heidät onnettomiksi. Silloin hänestä olisi parempi, että nuo alhaalla asuvat edelleenkin vihaisivat ja hyljeksisivät heitä kuten tähän asti. Hän oli kunnon katolilainen, mutta sillä, jonka kirkko sysäsi pois helmastaan, oli oikeus antautua perkeleelle. Ja silloin hän ehkä vasta tekisi sen, mitä hän ei vielä ollut tehnyt, sen suuren synnin, josta häntä syytettiin.

Näiden väkisin esille puserrettujen sanojen ohella, joihin sekaantui naisen kirkaisuja, kuuli Francesco koko ajan sieltä, mihin tyttö oli kadonnut, ylhäältä ullakolta, suloista laulua, joka milloin aivan hiljaisena henkäyksenä milloin voimakkaammin kaikuvana, kantautui sisään. Siksi hänen sielunsa oli kiintynyt pikemminkin näiden sävelien lumoukseen kuin hairahtuneen naisen raivonpurkauksiin. Ja hanan mieleensä tulvahti kuuma aalto, ja siihen liittyi ahdistus, jonkalaista hän ei ollut milloinkaan ennen tuntenut. Tämä ummehtunut onkalo, eläinten ja ihmisten asumus, näytti kuin taian vaikutuksesta muuttuneen Danten paratiisin viehättävimmäksi kristalliluolaksi: täynnä enkelten ääniä ja siipiä, jotka soivat kuin naurukyyhkysen kujerrus.

Hän poistui. Hänen oli mahdotonta enää silminnähtävästi vapisematta kestää niin hämmentäviä vaikutuksia. Päästyään ulkosalle, onton kivikasan edustalle, hän hengitti keuhkoihinsa raikasta vuoristoilmaa, ja heti täytti vuoristomaiseman äärettömyyden tuntu hänet kuin tyhjän astian. Hänen sielunsa seurasi katseen mukana ja koki valtaavina maankuoren suunnattomat massat, etäisistä lumisista huipuista läheisiin pelottaviin rotkoihin saakka kevätpäivän loistavan kirkkaassa valossa. Yhä vieläkin hän näki ruskeiden kalasääskien itsensä unohtaneina kaarrelevan Sant’ Agatan sokeritopan kohdalla. Silloin hänen mieleensä tuli pitää siellä tälle hyljeksitylle perheelle salainen jumalanpalvelus, ja hän ilmaisi tämän ajatuksen vaimolle, joka huolestuneena oli tullut onkalosta rehevien keltakukkaryhmien ympäröimälle kynnykselle. »Soanaan te ette uskalla tulla, kuten itsekin tiedätte», virkkoi hän. »Jos kehottaisin teitä siihen, olisi se huono neuvo sekä minulle että teille.»

Taaskin nainen heltyi kyyneliin saakka ja lupasi tulla määrättynä päivänä Sant’ Agatan kappelin edustalle mukanaan veljensä ja vanhemmat lapset.

Ehdittyään niin kauaksi Luchino Scarabotan ja hänen kirouksenalaisen perheensä asuinpaikan lähettyviltä, ettei häntä enää voinut sieltä nähdä, nuori pappi valitsi auringonpaisteen lämmittämän lohkareen lepopaikaksi miettiäkseen äskeisiä kokemuksiaan. Hän vakuutti itselleen, että hän tosin oli tuntenut pöyristyttävää mielenkiintoa, mutta oli kuitenkin suoriutunut mieli velvollisuudenmukaisesti raittiina ja ilman minkäänlaista esimakua siitä, mikä hänet nyt niin aavistuksenomaisella tavalla teki rauhattomaksi. Mitä se oikein oli? Hän nyki, pyyhki ja puhdisti kauhtanaansa pitkään, ikäänkuin olisi siten voinut päästä siitä eroon.

Kun hän ei jonkin ajan kuluttuakaan saanut toivomaansa selvyyttä, hän otti totuttuun tapaansa rukouskirjan taskustaan, mutta ei myöskään pian aloitettu, äänekäs lukeminen vapauttanut häntä eräänlaisesta kummallisesta neuvottomuudesta. Hänestä tuntui kuin hän ei olisi muistanut suorittaa jotakin seikkaa, tehtävänsä tärkeätä kohtaa. Sen vuoksi hän silmälasien takaa käänsi katseensa yhä uudelleen polulle päin tietty odotus mielessään eikä jaksanut rohkaistua lähteäkseen edelleen taivaltamaan rinnettä alaspäin.

Niin hän vaipui omituiseen haaveiluun. Siitä hänet herätti kaksi pientä tapausta, joita hänen tavalliselta liikkuma-alueeltaan riistäytynyt mielikuvituksensa suuresti liioitteli. Ensinnäkin hänen silmälasiensa oikeanpuolinen lasi haljeta naksahti kylmän vuoristo-ilman vaikutuksesta, ja melkein heti sen jälkeen hän kuuli päänsä yläpuolelta pelottavan pärskähdyksen ja tunsi olkapäitänsä rajusti painettavan.

Nuori pappi ponnahti pystyyn. Hän nauroi ääneen nähdessään, että hänen kauhuisen säikähdyksensä aiheuttaja oli täpläinen pukki, joka oli antanut hänelle todistuksen rajattomasta luottamuksestaan hypähtämällä etujalkoineen hänen olkapäittensä varaan vähääkään häikäilemättä hänen papillista asuaan.

Mutta se oli vasta pukin perin tuttavallisen tungettelemisen alkuna. Tämä takkuinen otus, jolla oli vankat, kauniisti kaartuneet sarvet ja tulisesti säihkyvät silmät, oli nähtävästi tottunut kerjäämään ohi samoavilta vuoristokiipeilijöiltä ja teki sen niin hullunkurisesti, päättävästi ja vastustamattomasti, että siitä saattoi päästä eroon ainoastaan pakenemalla. Nousten takajaloilleen se yhä uudelleen laski etujalkansa Francescon rinnalle, ja kun ahdistetun oli ollut pakko sallia sen tarkoin nuuskia taskunsa ja ahmia löytämänsä leivänmurut uskomattoman ahnaasti, se ilmeisesti päätti vielä kaluta papin hiuksia, nenää ja sormia.

Tätä maantierosvoa oli seurannut iäkäs, partainen vuohi, jonka kello ja utareet riippuivat maahan saakka ja joka edellisen rohkaisemana alkoi samalla tavalla hätyyttää pappia. Siihen oli kultauksen ja ristin somistama rukouskirja tehnyt erityisen vaikutuksen, ja Francescon torjuessa kiperää pukinsarvea eläimen onnistui anastaa kirjanen. Ja pitäen sen mustiksi painettuja sivuja vihreinä, se profeetan määräyksen mukaisesti söi pyhät totuudet kirjaimellisesti ja ahnaasti.

Hänen ollessaan tällaisessa hädässä, joka kävi yhä pahemmaksi, kun hänen ympärilleen kerääntyi muita yksin laitumella olleita eläimiä, ilmestyi äkkiä paimentyttö pelastajaksi. Tulija oli juuri sama neito, jonka Francesco oli ensi kerran ohimennen nähnyt Luchinon majassa. Kun solakka ja jäntevä tyttö oli karkoittanut vuohet ja seisoi hänen edessään posket raikkaasti punehtuneina ja silmissä nauruinen ilme, hän sanoi: »Sinä pelastit minut, uljas tyttö!» Ja ottaessaan messukirjansa nuoren eevan käsistä hänkin nauroi ja lisäsi: »Oikeastaan on kummallista, että minä paimenenammatistani huolimatta olen niin avuton sinun laumasi kynsissä.»

Pappi ei saa keskustella nuoren neidon tai naisen kanssa kauemmin kuin hänen kirkollinen velvollisuutensa ehkä vaatii, ja seurakunta panee heti merkille, jos hänet nähdään sellaisessa kahdenkeskisessä kohtauksessa kirkon ulkopuolella. Niinpä Francescokin muisti tiukasti velvoittavaa ammattiaan ja lähti paljoa viivyttelemättä jatkamaan paluumatkaansa; mutta sittenkin hänellä oli sellainen tunne kuin hän olisi yllättänyt itsensä tekemässä syntiä ja kuin hänen pitäisi ensimmäisessä sopivassa tilaisuudessa puhdistautua katuvaisesti ripittäytymällä. Mutta ennenkuin hän oli ennättänyt poistua karjankellojen piiristä, kantautui hänen korviinsa naisäänen laulu, joka jälleen sai hänet äkkiä unohtamaan kaikki mietteensä. Ääni oli senlaatuinen, ettei hänelle johtunut mieleenkään, että laulaja saattoi olla äskeinen paimentyttö. Francesco ei ollut kuullut ainoastaan Roomassa Vatikaanin kirkkolaulajia, vaan aikaisemmin äitinsä seurassa usein maallisia laulajattaria Milanossa, joten hän varsin hyvin tunsi primadonnien koloratuurin ja belcanton. Vasten tahtoaankin hän seisahtui odottamaan. Epäilemättä laulaja kuului milanolaiseen matkailijaseurueeseen, hän ajatteli ja toivoi, jos suinkin mahdollista, ohimennen näkevänsä tämän ihanan äänen omistajattaren. Ja kun viimeksi mainittua ei näkynyt, ei kuulunut, alkoi hän jälleen surumielisesti laskeutua askelen kerrallaan huimaavan syvään laaksoon.

Kaikki Francescon tällä virkakäynnillä saamat kokemukset eivät yhtenä kokonaisuutena eivätkä erillisinä ulkoisesti olleet mainitsemisen arvoiset, jollei oteta huomioon sitä kauhistusta, jonka tyyssijana kurjien Scarabota-sisarusten maja oli. Mutta nuori pappi tunsi heti, että tästä vuoristoretkestä oli tullut hänelle paljon merkitsevä tapahtuma, jos kohta hänellä ei vielä ollut hämärintä aavistustakaan tämän merkityksen koko laajuudesta. Hän tunsi, että hänessä oli tapahtunut sisäinen muutos. Hän oli uudessa mielentilassa, joka oli hänestä joka minuutti yhä kummallisempi ja jossakin määrin epäilyttävä, mutta ei läheskään niin epäilyttävä, että hän olisi mahdollisesti vainunnut saatanan läsnäolon ja ehkä singonnut sitä mustepullolla, jos sellainen olisi ollut hänen taskussaan. Vuoristomaisema lepäsi paratiisimaisena hänen alapuolellaan. Vasta ensimmäisen kerran hän nyt pani huomaamattaan kätensä ristiin ja onnitteli itseään sen johdosta, että hänen esimiehensä oli uskonut hänelle juuri tämän seurakunnan hoidon. Mitäpä oli tähän suurenmoiseen syvyyteen verrattuna Pietarin pöytäliina, joka laskeutui taivaasta enkelien kannattaessa sitä kolmesta nurkasta? Missä oli inhimillisen käsityksen mukaan suurenmoisempaa, majesteettisempaa maisemaa kuin olivat nämä Generoson luoksepääsemättömät jyrkänteet, joilta tuontuostakin kuului sulavan lumen muodostamien vyöryjen kumeata kevään ukkosjyminää!

Siitä päivästä alkaen, jona Francesco kävi tuomittujen luona, ei hän enää saanut takaisin aikaisemman elämänsä ajatuksetonta rauhaa. Ne uudet kasvot, jotka luonto oli itsestään hänelle näyttänyt, eivät enää kalvenneet, eikä se enää mitenkään alistunut painumaan entiseen sieluttomuuteensa. Sen vaikutuksia, jotka eivät vaivanneet pappia ainoastaan päivällä, vaan myös unissa, hän nimitti ja piti ennen kaikkea viettelyksinä. Ja koska kirkon oppi on sulautunut yhteen pakanallisen taikauskon kanssa jo sen vuoksi, että kirkko taistelee sitä vastaan, luuli Francescokin ihan vakavissaan muutoksensa johtuneen siitä, että hän oli koskettanut ruokkoamattoman paimenen tulesta pelastamaa puista esinettä, taikakalua. Epäilemättä oli vielä elossa jäännöksiä entisajan kauhistavasta Phallospalvonnasta, inhottavasta epäjumaluudesta, jonka Jeesuksen ristin pyhä sota oli maailmassa nujertanut. — Siihen saakka, kun hän oli nähnyt tuon iljettävän tekeleen, oli Francescon sieluun syöpyneenä ollut ainoastaan risti. Ihan samalla tavoin kuin karjan lampaat merkitään hehkuvalla merkkiraudalla, oli hänetkin varustettu ristin poltinmerkillä, ja tämä merkki oli sekä valveilla että unissa vaikuttavana tullut hänen olemuksensa tunnuskuvaksi. Nyt pälyili ilkeä ja todellinen saatana ristin ylitse, ja perin saastainen, kauhistava satyyrintunnus valloitti alituisessa kilvassa yhä enemmän ristin paikkaa.

Francesco oli selostanut paimenkäyntiään pormestarille ja ensi sijassa piispalleen, joka lähettämässään vastauksessa hyväksyi hänen menettelynsä. »Ennen muuta», piispa kirjoitti, »vältämme kaikkea julkista pahennusta». Hänestä oli erittäin viisas toimenpide se, että Francesco oli järjestänyt erityisen ja salaisen jumalanpalveluksen syntis-poloisia varten Sant’ Agatan huipulla olevaan pyhän äidin kappeliin. Mutta esimiehen tunnustus ei kyennyt palauttamaan Francescon sielunrauhaa, eikä hän päässyt eroon siitä ajatuksesta, että hän oli palannut vuoristosta jollakin tavoin taiottuna.

Ligornettossa, jossa Francesco oli syntynyt ja jossa hänen setänsä, kuuluisa kuvanveistäjä, oli viettänyt elämänsä viimeiset kymmenen vuotta, oli vielä sama iäkäs pappi, joka hänen poikana ollessaan oli opettanut hänelle katolisen uskon pyhiä totuuksia ja opastanut hänet armon tielle. Eräänä päivänä hän meni tämän vanhan papin puheille taivallettuaan tien Soanasta Ligornettoon kolmessa tunnissa. Iäkäs pastori lausui hänet tervetulleeksi ja oli silminnähtävästi liikuttuneena valmis nuoren miehen toivomuksen mukaan kuulemaan hänen synnintunnustuksensa. Luonnollisesti hän antoi ripittäytyjälle synninpäästön.

Francescon omantunnonvaivat kuvastuvat suunnilleen seuraavasta tunnustuksesta, jonka hän esitti vanhukselle. Hän lausui: »Siitä alkaen, kun kävin noiden kurjien syntisten luona Soanan alpilla, olen ollut ikäänkuin riivattu. Minua puistattaa. Minusta tuntuu kuin en olisi pukenut ylleni ainoastaan uutta takkia, vaan suorastaan uuden ihonkin. Kun kuulen Soanan vesiputouksen kohinan, tekisi mieleni kavuta alas syvään rotkoon ja sijoittua tuntikausiksi sinne syöksyvien vesimassojen alle tullakseni samalla kertaa sekä ulkonaisesti että sisäisesti puhtaaksi ja terveeksi. Kun näen ristin kirkossa, ristin vuoteeni kohdalla, nauran. Minun ei enää kuten aikaisemmin onnistu itkeä ja huokailla ja kuvitella Vapahtajan kärsimyksiä. Sitävastoin katsettani vetävät puoleensa kaikenlaiset Luchino Scarabotan taikakalun kaltaiset esineet. Monesti ne ovat kokonaan toisenlaisia kuin se, mutta minusta ne kuitenkin näyttävät samanlaisilta. Opiskelujani varten, voidakseni oikein hyvin syventyä tutkimaan kirkko-isiä, olin laitattanut verhot työhuoneeni ikkunoihin. Nyt olen otattanut ne pois. Lintujen laulu, niittyjen halki asuntoni ohitse lumen sulaessa juoksevien, lukuisten purojen solina, jopa narsissien tuoksukin häiritsivät minua. Nyt avaan ikkunani selälleen nauttiakseni ahnaasti kaikesta siitä.«

»Kaikki tämä huolettaa minua», Francesco jatkoi, »mutta se ei kenties ole pahinta. Pahempaa ehkä on se, että olen ikäänkuin noiduttuna joutunut saastaisten pahojen henkien valtapiiriin. Hirvittävästi ne kiusaavat minua, härnäävät ja houkuttelevat minua julkeasti syntiin sekä päivän että yön kaikkina tunteina. Aukaisen ikkunan, ja niiden taikavaikutuksesta minusta tuntuu siltä kuin ikkunani alla kukkivassa kirsikkapuussa visertävien lintujen laulu uhkuisi siveetöntä viettiä. Puunkuoren eräät muodot ärsyttävät minua ja ne, jopa vuoriston viivatkin johtavat mieleeni corporis femininin osia. Kaikista rukouksistani ja lihankidutuksistani huolimatta olen joutunut alttiiksi kavalien, ilkeiden ja inhottavien pahojen henkien hirvittäville hyökkäyksille. Koko luonto, kammoten tunnustan sen teille, usein kohisee, suhisee ja jymisee pelästyneissä korvissani kamalaa Phalloslaulua, jolla se palvoo paimenen surkeata, pientä, puista epäjumalaa, kuten minun kaikesta kilvoittelustani huolimatta on pakko uskoa.»

»Tämä kaikki», Francesco jatkoi tunnustustaan, »luonnollisesti pahentaa rauhattomuuttani ja sielunhätääni sitäkin enemmän, koska pidän velvollisuutenani käydä taisteluun sotiakseni alpilla sijaitsevaa mätäpesää vastaan. Mutta vielä tämäkään ei ole tunnustukseni pahin osa. Pahinta on, että jopa ammattini keskeisimpiinkin velvollisuustehtäviin on sekoittunut jotakin yhtä helvetillisen suloiselta tuntuvaa, ikäänkuin kaiken hämäävää, lähtemätöntä myrkkyä. Aluksi Jeesuksen sanat kadonneesta lampaasta ja paimenesta, joka eroaa laumastaan noutaakseen sen vaikeakulkuisilta kallioilta, valtasivat minut puhtaalla ja pyhällä voimallaan. Mutta nyt epäilen, onko tämä tarkoitus vielä nytkin yhtä puhdas. Se on muuttunut intohimoiseksi kiihkoksi. Herään yöllä kasvot kyynelissä, ja kaikki ajatukseni sulautuvat voihkivaksi sääliksi vuorella asuvien kadotettujen sielujen vuoksi. Mutta kun puhun kadotetuista sieluista, täytyy kenties juuri siinä kohdassa erottaa valhe totuudesta kipeällä leikkauksella. Scarabotan ja hänen sisarensa syntisenä sieluna esiintyy nimittäin sisäisten silmieni edessä yksinomaan ja ainoastaan heidän syntinsä hedelmän, heidän tyttärensä, kuva.»

»Nyt kysyn itseltäni, eikö näennäisesti Jumalalle mieleisen intoni syynä ole luvaton viehtymys häneen ja teenkö oikein, enkö antaudu iankaikkisen kuoleman vaaraan, jos pitkitän näennäisesti Jumalalle mieluista työskentelyäni.»

Iäkäs, maailmaakokenut pappi oli kuunnellut nuorukaisen tunnontarkkaa tunnustusta enimmäkseen hyvin vakavana, joskus kuitenkin hymyillen. Tuossa oli Francesco sellaisena kuin hän nuorukaisen tunsi, sekä ulkoisesti että sisäisesti tunnollisena järjestyksen ihmisenä, selväpiirteistä täsmällisyyttä ja puhtautta kaipaavana. Hän virkkoi: »Francesco, älä pelkää! Astu vain eteenpäin tielläsi, kuten aina olet astunut! Sinun ei sovi kummastella, jos pahan vihollisemme juonet näyttävät mahtavimmilta ja vaarallisimmilta juuri silloin, kun aiot temmata hänen kynsistään jo miltei varman uhrin.»

Mieli vapautuneena Francesco poistui papin asunnosta Ligornetton kadulle. Tällä pienellä paikkakunnalla hän oli elänyt nuoruutensa alkuajan. Ligornetto on pieni kylä avaran laakson pohjalla, jokseenkin tasaisella maalla, ja vihanneksien ja viljakasvien yläpuolella suikertelee tiukalle punottuja, tummia köysiä muistuttavia viiniköynnöksiä ylös ja alas silkkiäispuiden välissä. Tätäkin paikkaa hallitsevat Monte Generoson valtavat rinteet; täältä, läntiseltä puoleltaan, vuori kohosi mahtavalta perustukseltaan majesteettisenä näkyviin.

Oli keskipäivän aika, ja Ligornetto näytti uneliaalta. Francescon kävellessä häntä tervehtivät vain muutamat kaakottavat kanat, jotkut leikkivät lapset ja kylän liepeellä haukkuva louskutteleva koira. Tänne, kylän laitaan, ikäänkuin sen salvaksi oli sijoitettu hänen setänsä, varakkaan miehen, talo, kuvanveistäjä Vincenzon Buen Retiro, joka nyt oli asumaton ja oli siirtynyt Tessinin kantonin haltuun jonkinlaisena muistorakennuksena. Francesco astui portaita myöten hoidotta jätettyyn ja metsittyneeseen puutarhaan ja antoi sitten myöten äkkiä heränneelle halulleen mennä taas kerran katsomaan taloa myös sisältä. Likellä asuvat talonpoikaiset ihmiset, vanhat tutut, luovuttivat hänelle avaimen.

Nuoren papin suhtautuminen taiteeseen oli samanlainen kuin se hänen asemassaan olevilla miehillä tavallisesti on. Hänen kuuluisa setänsä oli kuollut noin kymmenen vuotta sitten, eikä Francesco ollut vainajan hautaamispäivän jälkeen nähnyt tunnetun taiteilijakodin huoneita. Hän ei olisi osannut sanoa, mikä hänet oli yht’äkkiä saanut käymään tyhjässä talossa, jota ohimennen katsellessaan hän siihen saakka oli tuntenut vain häipyvää myötätuntoa. Setä ei ollut koskaan ollut hänestä muuta kuin kunnioitettu henkilö, jonka vaikutuspiiri oli hänestä vieras ja merkityksetön.

Kun Francesco oli kiertänyt avainta lukossa ja astui ruostuneilla saranoillaan narisevasta ovesta eteiseen, häntä vähän puistatti hänen vastaansa portailta ja kaikkialle avoimeksi jätetyistä ovista huokuva tomuinen hiljaisuus. Eteisestä oikealle oli taiteilija-vainajan kirjasto, josta saattoi heti huomata, että täällä oli asunut innokas kulttuuri-ihminen. Siellä oli alahyllyillä Vasarin teosten ohella Winckelmannin kootut teokset, kun taas italialaista parnassoa edustivat Michelangelon sonetit, Dante, Petrarca, Tasso, Ariosto ja muut. Varta vasten teetettyihin kaappeihin oli sijoitettu kokoelma piirroksia ja etsauksia, eräässä toisessa kaapissa oli renessanssiajan mitaleja ja kaikenlaisia arvokkaita, harvinaisia esineitä, niiden joukossa maalattuja, etruskilaisia savimaljoja, ja eräitä muita antiikkisia pronssi- ja marmoriesineitä oli asetettu huoneeseen. Siellä täällä riippui seinällä joitakin Leonardon ja Michelangelon erityisen kauniita, kehystettyjä tauluja, jotka esittivät alastomia mies- tai naisvartaloita. Seuraavan pienen kammion kolme seinää olivatkin melkein ylhäältä alas asti sellaisten esineiden peitossa.

Sieltä jouduttiin kupolisaliin, joka oli useiden kerrosten korkuinen ja sai valoa ylhäältä. Täällä Vincenzo oli työskennellyt, käyttäen muovauspuuta ja talttaa, ja hänen parhaiden luomiensa kipsijäljennökset täyttivät tämän miltei kirkkomaisen huoneen ahtaalle sullottuna, äänettömänä kokoelmana.

Ahdistuneena, jopa levottomana ja omien askeltensa ääntä säikkyvänä sekä pahan omantunnon vaivaamana Francesco oli saapunut tänne saakka ja alkoi nyt oikeastaan ensimmäistä kertaa katsella sedän erinäisiä teoksia. Erään Michelangelon patsaan vieressä oli siellä nähtävänä Ghilberti. Samoin siellä oli Dante, teoksia, joissa oli kauttaaltaan pisteytysmerkkejä, koska niiden mukaan oli valmistettu suurennetut veistokset marmorista. Mutta nämä maailmankuulut taideteokset eivät jaksaneet kauan kiinnittää nuoren papin huomiota. Niiden viereen oli sijoitettu kolmen nuoren neidon patsaat; he olivat erään markiisin tyttäriä, ja heidän isänsä oli ollut kylliksi ennakkoluuloton antaakseen heidän olla mestarin malleina ihan alastomina. Ulkonäöstä päättäen ei nuorin näistä nuorista naisista ollut kahtatoista, toinen viittätoista ja kolmas seitsemäätoista vuotta vanhempi. Francesco heräsi vasta kauan viehättyneenä katseltuaan noita solakoita hahmoja. Näissä veistoksissa ei alastomuus, kuten kreikkalaisten patsaissa, tuntunut luonnolliselta aateluudelta ja jumaluuden kuvalta, vaan niissä oli sellainen tuntu kuin olisi epähienosti vilkaistu makuuhuoneeseen. Ensinnäkään ei näistä ollut häipynyt mallien näköisyys, vaan se oli selvästi havaittavissa; ja nämä mallit näyttivät sanovan: »Me olemme sopimattoman alastomia, vastoin tahtoamme ja häveliäisyyttämme loukaten on häikäilemättömän mahtikäskyn nojalla vaatteemme riisuttu.» Kun Francesco heräsi viehtymyksestään, jyskytti hänen sydämensä, ja hän vilkaisi pelokkaasti ympärilleen. Hän ei ollut tehnyt mitään pahaa, mutta hänestä tuntui synnilliseltä jo pelkästään oleminen yksin sellaisten veistosten joukossa.

Jotta häntä ei lopuksi vielä yllätettäisi, päätti hän poistua sieltä niin nopeasti kuin suinkin. Mutta ulko-ovelle ehdittyään hän ei lähtenytkään pois, vaan sensijaan napsautti sisältäpäin ovenrivan lukkoon ja lisäksi kiersi avainta, joten hän nyt oli lukittuna kuolleiden aavetaloon eikä kukaan enää voinut häntä yllättää. Kun se oli tehty, hän palasi pahennusta herättävän, kipsisen sulotarkolmikon luokse.

Hänen sydämensä jyskyttäessä entistä kiivaammin valtasi hänet siellä pian kalpea, vauhko mielettömyys. Hänen oli pakko sivellä varttuneimman markiisittaren hiuksia, ikäänkuin tyttö olisi ollut elävä. Vaikkakin tämä teko ilmeisesti ja myös hänen oman arvostelunsa mukaan hipoi hulluutta, oli se kuitenkin jossakin määrin papillinen. Mutta toisen markiisittaren täytyi jo sopeutua siihen, että hänen olkapäätänsä ja käsivarttaan hiveltiin, täyteläistä olkapäätä ja täyteläistä käsivartta, joka päättyi hentoon ja suloiseen käteen. Pian oli Francesco kolmannen, nuorimman markiisittaren luona ja osoitti pitemmälle menevää hellyyttä painaen lopuksi arkailevan, rikollisen suudelman tytön vasemman rinnan alle, mikä teko hämmensi hänet lopullisesti niin että hän tunsi itsensä masentuneeksi syntiseksi, jonka mieliala ei ollut yhtään parempi kuin Aatamin silloin, kun hän kuuli Herran äänen maistettuaan hyvän ja pahan tiedon omenaa. Hän pakeni. Hän juoksi pois kuin vainottuna.

Seuraavat päivät Francesco vietti osittain kirkossa, osittain pappilassaan lihankidutuksissa. Hän oli syvästi masentunut ja katuva. Sellaisen hartauden puuskassa, jollaista hän ei ollut vielä koskaan ennen tuntenut, hän uskalsi toivoa lopuksi selviytyvänsä voittajana lihan kiusauksista. Taistelu hyvän ja pahan välillä oli kuitenkin puhjennut hänen rinnassaan aavistamattoman pelottavasti, niin että hänestä näytti kuin Jumala ja perkele olisivat ensi kerran sijoittaneet taistelutantereensa hänen rintaansa. Nuorelle kirkonmiehelle ei enää tarjonnut rauhaa hänen olemassaolonsa sekään vaihe, jonka aikana hän ei oikeastaan ollut vastuunalainen, nimittäin uni, sillä juuri vartioimaton yöunen aika näytti olevan saatanasta erityisen tervetullut, ja silloin se järjesti vietteleviä ja turmiollisia kujeita nuorukaisen muutoin viattomassa sielussa. Eräänä yönä, aamupuolella — hän ei tiennyt, tapahtuiko se unessa vai valveilla — hän näki kuun valkeassa valossa markiisin kolmen tyttären valkeiden hahmojen astuvan hänen huoneeseensa ja hänen vuoteensa viereen, ja tarkemmin silmätessään hän huomasi niiden jokaisen maagillisella tavalla sulautuneen yhteen Santa Croce-alpin nuoren paimentytön kuvan kanssa.

Epäilemättä ulottui Scarabotan leikkikalumaisen pienestä asumuksesta tänne papin huoneeseen saakka, jonka ikkunasta alppi näkyi, side, jonka lankoja eivät enkelit kehränneet. Francesco tiesi taivaallisesta ja myös helvetin valtakunnasta kylliksi heti oivaltaakseen, minkä hengen siittämää tämä työ oli. Francesco uskoi noituuteen. Perehtyneenä skolastisen tieteen useihin aloihin hän otaksui pahojen henkien käyttävän hyväkseen tähtien tehoa saadakseen aikaan määrättyjä turmiollisia vaikutuksia. Hän oli oppinut, että ruumiiseen nähden ihminen kuului taivaankappaleihin, ymmärrys teki hänet enkelien kaltaiseksi, hänen tahtonsa oli alistettu Jumalan valtaan, mutta Jumala salli langenneiden enkelien johtaa hänen tahtonsa pois Jumalasta, ja pahojen henkien valtakunta suureni liittoutuessaan sellaisten jo vieteltyjen ihmisten kanssa. Sitä paitsi hetkellinen, ruumiillinen tunne helvetin henkien käyttämänä saattoi usein olla ihmisen ikuisen turmion syynä. Lyhyesti sanoen, nuori pappi vapisi luitaan ja ytimiään myöten ja pelkäsi perkeleiden myrkyllistä puremaa, vereltä haisevia pahoja henkiä, Behemoth-hirviötä ja ihan erityisesti Asmodeusta, huoruuden tunnustettua pahaa henkeä.

Ensiksi hän ei voinut ratkaisevasti otaksua hyljeksittyjen sisarusten langenneen noituuden ja taikuuden syntiin. Tosin hänelle sattui kokemus, joka hänestä oli pahasti epäilyttävä. Joka päivä hän puhdisti sisäistä olemustaan, osoittaen pyhää intoa ja käyttäen uskonnon kaikkia keinoja, poistaakseen sieltä paimentytön kuvan, mutta yhä uudelleen kuva ilmestyi sinne entistä kirkkaampana, varmempana ja selvempänä. Millainen oli se maalaus ja millaiselle tuhoutumattomalle puupinnalle tai liinakankaalle se oli maalattu, kun siihen ei vähääkään pystynyt vesi eikä tuli!

Monesti hän hiljaa ja hämmästyneenä tarkkaili, kuinka tämä kuva tunkeutui kaikkialle. Kun hän kirjaa lukiessaan näki nuo hennot, omituisen punertavan, maanruskean tukan kehystämät kasvot ja isot, tummat silmät jollakin sivulla, käänsi hän viereisen lehden sitä peittämään ja piilottamaan. Mutta se näkyi kaikkien lehtien lävitse, ikäänkuin niitä ei olisi ollutkaan, kuten se muuten näkyi myös verhojen, ovien ja seinien lävitse talossa ja vieläpä kirkossakin.

Tällaisten ahdistusten ja sisäisten ristiriitojen vaivaamaa nuorta pappia kalvoi lisäksi malttamattomuus, koska Sant’ Agatan laella pidettävän erityisen jumalanpalveluksen määräpäivä ei tuntunut joutuvan kylliksi nopeasti. Hän halusi niin pian kuin suinkin suorittaa velvollisuudekseen ottamansa tehtävän koska hän sillä ehkä saisi riistetyksi neidon helvetin ruhtinaan kynsistä. Vielä hartaammin hän toivoi näkevänsä tytön jälleen, mutta eniten hän kaipasi pelastumista tuskaisesta lumouksestaan, sillä hän toivoi sen varmasti toteutuvan. Francesco söi vähän, vietti suurimman osan öistään valveilla, ja kun hän päivä päivältä kävi yhä enemmän huolten painamaksi ja kalpeaksi, saavutti hän seurakunnassaan entistäkin suuremman esimerkillisen hurskauden maineen.

Vihdoin oli tullut se aamu, joksi pappi oli kutsunut syntispoloiset ylhäällä sokeritoppamaisen Sant’ Agatan laella olevaan kappeliin. Sinne vievää äärimmäisen vaivalloista tietä ei ehtinyt taivaltaa kahta tuntia lyhyemmässä ajassa. Yhdeksännellä tunnilla Francesco astui matkavalmiina Soanan aukiolle sydän hilpeänä ja virkistyneenä, katsellen maailmaa uudestisyntyneen silmillä. Toukokuun alku lähestyi, ja niinpä oli koittanut niin ihana päivä kuin suinkin saattoi ajatella, mutta nuori mies oli elänyt jo useita yhtä kauniita päiviä luonnon silti näyttämättä hänestä Edenin puutarhan kaltaiselta, kuten se tänään näytti. Nyt häntä ympäröi paratiisi.

Kirkkaan vuoristoveden täyttämän sarkofagin ympärillä seisoi kuten tavallisesti vaimoja ja neitoja, jotka tervehtivät pappia äänekkäillä huudahduksilla. Jokin piirre hänen ryhdissään ja hänen ilmeissään ynnä alkavan päivän juhlallinen raikkaus olivat rohkaisseet pesijättäriä. Hameenliepeet puristettuina jalkojen väliin, niin että muutamien ruskeat pohkeet ja polvet olivat näkyvissä, he seisoivat kumarassa, rivakasti työskennellen voimakkailla, samoin ruskeilla, paljailla käsivarsillaan. Francesco meni joukon luokse. Hän katsoi tarpeelliseksi lausuilla kaikenlaisia ystävällisiä sanoja, jotka eivät millään tavoin olleet hänen hengellisen vitkansa yhteydessä, vaan koskivat hyvää säätä, hyvää mielialaa ja toivottavaa, hyvää viinivuotta. Nähtävästi kuvanveistäjäsetänsä taloon tekemänsä käynnin innostamana nuori pappi nyt ensi kerran antautui tarkastamaan ruumisarkun koristeellista reunusta, johon oli kuvattu Bacchuksen palvelijain kulkue, hyppeleviä satyyreja, tanssivia huilunsoittajattaria ja Dionysoksen, rypälekruunun koristaman viininjumalan, vaunut, joita pantterit vetivät. Tällä hetkellä hänestä ei tuntunut kummalliselta se, että muinaisajan ihmiset olivat peittäneet kuoleman kotelon pursuavan elämän hahmoilla. Vaimot ja neidot, joista muutamat olivat harvinaisen kauniita, lörpöttelivät ja naureskelivat hänelle hänen silmäillessään arkkua, ja ajoittain hänestä tuntui kuin hän itsekin olisi ollut päihtyneiden, ilakoivien menadien ympäröimä.

Nyt toisen kerran kavutessaan vuoristoluontoon hän oli ensimmäisen retken aikaiseen itseensä verrattuna samanlainen kuin näkeväsilmäinen ihminen on äitinsä kohdusta saakka sokeana olleeseen verrattuna. Pakottavan selvänä oli Francescolla sellainen tunne, että hän oli äkkiä tullut näkeväksi. Siinä mielessä ei sarkofagin katseleminen suinkaan tuntunut hänestä satunnaiselta, vaan syvän merkitykselliseltä. Missä oli vainaja? Elämän juokseva vesi täytti avoimen, kivisen ruumisarkun, ja ikuinen kuolleistaherääminen oli muinaisajan ihmisten kielellä tulkittuna marmorin pinnalla. Niin oli evankeliumi ymmärrettävä.

Tosin ei tähän evankeliumiin jäänyt paljon yhteistä sen kanssa, jota hän oli aikaisemmin oppinut ja opettanut. Se ei suinkaan juontunut kirjan sivuista ja kirjaimista, vaan paljon enemmän se kumpusi maasta ruohon, yrttien ja kukkien kautta tai valui auringon keskipisteestä valon mukana. Koko luonto muuttui ikäänkuin puhuvaksi ja eläväksi. Kuollut ja mykkä luonto tuli vireäksi, tuttavalliseksi, avoimeksi ja puheliaaksi. Äkkiä se tuntui ilmaisevan nuorelle papille kaiken, mitä se oli siihen saakka äänettömänä pitänyt salassa. Hän tuntui olevan sen lemmikki, sen valittu, sen poika, jolle se äidin tavoin uskoi rakkautensa ja äitiytensä pyhän salaisuuden. Kaikki kauhun kuilut, kaikki hänen järkkyneen sielunsa tuskaiset huolet olivat häipyneet. Helvetin luulotellun hyökkäyksen synkkyydestä ja pelosta ei ollut mitään jäljellä. Koko luonnosta uhosi hyvyyttä ja rakkautta, ja ylen rikkaana hyvyydestä ja rakkaudesta saattoi Francesco antaa sille takaisin hyvyyttä ja rakkautta.

Merkillistä: hänen kavutessaan vaivalloisesti ylöspäin kinsterien, pyökkien ja sinivattutiheikköjen välitse, usein luiskahdellen särmäisiltä kiviltä, häntä ympäröivä kevätaamu tuntui autuaalliselta ja valtavalta luonnonsinfonialta, joka kertoi enemmän luomisesta kuin luoduista. Kuolemasta iäksi vapautetun luomistyön mysteerio ilmaisi verhotta itsensä. Se, joka ei kuullut tätä sinfoniaa — niin tuntui papista — petti itseään alkaessaan virrentekijän sanoilla ylistää: »Jubilate Deo omnis terra» tai »Benedicte coeli domino».

Kylläisen täyteläisenä kohisi Soanan vesiputous ahtaaseen rotkoonsa. Sen pauhu kaikui paisuneena ja hekumallisena. Sen puhetta ei voinut olla kuulematta. Milloin kumeampana, milloin heleämpänä soi tyytymisen ääni, alituisesti muuttuen. Jymisevä lumivyöry irtaantui Generoson jättimäisiltä rinteiltä, ja kun jymy ehti Francescon korviin, oli vyöry itse jo syöksynyt Savaglian uomaan, vieden muassaan äänettömänä virtana soluvaa lunta. Oliko luonnossa mitään sellaista, mikä ei kuulunut elämän piiriin ja missä ei ollut sielua, mitään, missä ei toteutunut pakottava tahto? Kaikkialla oli sanoja, kirjoitusta, laulua ja kiihtävää verenkäyntiä. Eikö aurinko ystävällisesti laskenut lämmintä kättä hänen selkäänsä olkapäiden väliin? Eivätkö laakeri- ja pyökkitiheikköjen lehdet kahisseet ja liikkuneet, kun hän ohi mennessään pyyhkäisi niitä? Eikö vettä kummunnut kaikkialle, ja eikö se hiljaa solisten, piirtänyt kaikkialle uomansa ura- ja solmumerkkejä? Eikö hän, Francesco Vela, niitä lukenut, eivätkö niitä lukeneet kymmenientuhansien pienten ja suurten kasvien hiusjuuret, ja eikö juuri niiden salaisuus esiintynyt kymmenissätuhansissa kukissa ja niiden verholehdissä? Pappi otti käteensä pienenpienen kiven ja näki sen pinnalla punertavaa jäkälää; siinäkin puhuva, maalaava, kirjoittava ihmemaailma, muovaava muoto, joka oli todistuksena elämän kuvissa vaikuttavasta kuvia luovasta kyvystä.

Entä eivätkö samaa todistaneet lintujen äänet, jotka liittyivät toisiinsa äärettömän hienoina, näkymättöminä säikeinä valtavan vuorilaakson onkaloiden ylitse kuin verkko? Tämä kuuluva silmukkaverho näytti Francescosta ajoittain muuttuvan näkyviksi, hopeavälkkeisiksi langoiksi, jotka saivat sisäisen, puhuvan tulen liekehtimään. Eikö se ollut luonnon kuuluvaksi ja näkyväksi tullutta rakkautta ja ilmaistua onnea?

Ja eikö ollut ihmeellistä, että niin pian kuin tämä seitti häipyi tai särkyi, nopeasti sujahtelevat, väsymättömät sukkulaiset liittivät sen jälleen? Missä pienet, siivekkäät kutojat istuivat? Niitä ei näkynyt, jollei ehkä pieni lintunen mykkänä ja kiirehtien siirtynyt toiseen paikkaan. Pienistä kurkuista tulvi tämä kaikkea muuta kuuluvammin riemuitseva, kauas kantautuva puhe.

Siellä, missä kaikki pulppusi, missä kaikki sykähteli, sekä hänessä että hänen ympärillään, ei Francesco osannut erottaa kuoleman paikkaa. Hän kosketti kastanjapuun runkoa ja tunsi, kuinka se pakotti ravitsevat nesteet kohoamaan lävitseen. Hän imi ilmaa, ikäänkuin se olisi ollut elävä sielu, ja tiesi heti saavansa juuri sitä kiittää oman sielunsa hengityksestä ja ylistyksestä. Entä eikö juuri yksin se tehnyt hänen kurkustaan ja kielestään julistamisen puhuvan välineen? Francesco viivähti tuokion muurahaiskeon ääressä, jossa kuhisi innokas uurastus. Nuo arvoitukselliset pikku elävät olivat kalunneet pienen peltohiiren niin että vain hento luuranko oli jäljellä. Eivätkö tuo soma, pieni luuranko ja muurahaisvaltion lämpimiin uumeniin kuljetettu ja kadonnut hiiri kertoneet elämän tuhoutumattomuudesta, ja eikö luonto kuvia luovassa tarpeessaan tai pakossaan vain ollut etsinyt uutta muotoa? Pappi näki jälleen Sant’ Agatan ruskeat kalasääsket, ei tällä kertaa alapuolellaan, vaan korkealla yläpuolellaan. Niiden siivekkäät, höyheniset ruumiit kantoivat veren ihmettä, sykkivän sydämen ihmettä majesteettisessa hurmiossa avaruuden halki. Mutta kuka olisi voinut olla tajuamatta, että niiden lennon vaihtuvat kaarteet piirsivät siniselle, silkkimäiselle taivaalle selvää kirjoitusta, josta ei voinut erehtyä ja jonka merkitys ja kauneus mitä likeisimmin liittyivät elämään ja rakkauteen. Francescosta tuntui ihan siltä kuin linnut olisivat vaatineet häntä lukemaan. Ja samalla kun ne kirjoittivat lentokuvioillaan, ei niiltä myöskään ollut evätty lukemiskykyä. Francesco ajatteli näille siivekkäille kalastajille suotua, kauaskantavaa katsetta. Ja hän ajatteli ihmisten, lintujen, imettäväisten, hyönteisten ja kalojen lukemattomia silmiä, joilla luonto itseään katseli. Hänen yhä syvemmäksi hämmästyksekseen hänelle selvisi luonnon ääretön äidillisyys. Se huolehti siitä, ettei sen lapsilta sen kaikki käsittävän äidillisyyden alueella mitään jäänyt nauttimatta ja salatuksi; se ei ollut ainoastaan suonut niille näkö-, kuulo-, haju-, maku- ja tuntoaisteja, vaan sillä oli, kuten Francesco tunsi varalla vielä lukemattomia uusia aisteja aikakausien vaihteluja varten. Kuinka valtava näkö, kuulo, haju, maku ja tunto maailmassa olikaan! — Ja kalasääskien yläpuolella väikkyi vaalea pilvi. Se muistutti säihkyvää telttakatosta. Mutta sekin siirtyi paikaltaan ja muuttui silminnähtävästi mitä eloisimmin vaihteluin.

Francescon silmistä oli kaihi pudonnut syvien, salattujen voimien vaikutuksesta. Mutta tämän elämyksen arvoa lisäsi se hänet, hänen sitä myöntämättä, onnelliseksi tekevä seikka, että häntä odotti neljä ihanaa tuntia, joiden aikana hän jälleen näkisi kovaonnisen, vainotun paimentytön. Se tieto teki hänet varmaksi ja rikkaaksi, ikäänkuin niin kaunissisältöinen aika ei voisikaan kulua loppuun. Tuolla ylhäällä, niin, tuolla ylhäällä, missä oli pieni kappeli, ja kalasääsket sen yläpuolelle kaartelemassa, odotti häntä, kuten hän arveli, onni jota enkelitkin varmaan kadehtivat. Hän kiipesi kiipeämistään, ja mitä autuain into antoi hänelle siivet. Sen, mitä hän tuolla ylhäällä kokisi, täytyisi varmasti valahtaa hänen päällensä eräänlaisena kirkastuksena ja taivaan välittömässä läheisyydessä tehdä hänet melkeinpä ikuisen hyvän paimenen kaltaiseksi. »Sursum corda! Sursum corda!» Hän hoki itsekseen Franciscuksen tervehdystä, samalla kun hänen vierellään käveli pyhä Agatan marttyyri, jolle vuoren laella sijaitseva kappeli oli omistettu ja joka oli astellut kuolemaan pyövelin käsissä ikäänkuin olisi mennyt tanssimaan. Ja heidän jäljessään, siltä tuntui innokkaasti kapuavasta Francescosta, seurasi jono pyhiä naisia, jotka kaikki tahtoivat olla näkemässä juhlallisella laella tapahtuvaa rakkaudenihmettä. Itse Maria, jonka ambrosialla voidellut hiukset olivat ihanasti hajallaan, käveli viehkein jaloin kaukana papin ja autuutettujen naisten kulkueen edellä, jotta maa hänen katseensa, hänen hengityksensä, hänen askeltensa vaikutuksesta saisi kaikkia varten juhlallisen kukkaspeitteen. »Invoco te! Invoco te!» huohotti Francesco ihastuneena. »Invoco te, nostra benigna stella!»

Pappi oli väsymystä tuntematta saapunut kartiomaisen vuoren laelle, joka tuskin oli laajempi kuin se ala, jonka siellä olevan pienen jumalanhuoneen perustus valtasi. Tilaa jäi vielä kaidalle reunamalle ja ahtaalle edustalle, jonka keskellä kasvoi nuori, vielä lehdetön kastanja. Näytti siltä kuin tämän yksinäisen pikku kirkon ympärille olisi siroteltu kappale taivasta tai Marian sinistä vaippaa; siinä määrin oli sinisiä katkeroita versonut pyhäkön ympärille. Olisi myös saattanut kuvitella vuoren huipun yksinkertaisesti kohonneen taivaan sineen.

Kuoripoika ja Scarabota-sisarukset olivat jo saapuneet ja sijoittuneet mukavasti kastanjan juurelle. Francesco kalpeni, sillä hänen katseensa oli turhaan, joskin vain nopeasti harhaillen etsinyt nuorta paimentyttöä. Mutta hän otti kasvoilleen ankaran ilmeen ja avasi kappelin oven isolla, ruosteisella avaimella paljastamatta pettymystään sekä sielunsa tyrmistystä. Hän astui ahtaaseen kirkkoon, jonka alttarin taakse kuoripoika pian laittoi kaikki kuntoon messua varten. Mukana tuodusta pullosta kaadettiin vihkivettä kuivuneeseen maljaan, jossa sisarukset nyt saattoivat kostuttaa kovat ja syntiset hyppysensä. He pirskottivat vihkivettä päällensä, tekivät ristinmerkin ja laskeutuivat aran kunnioittavasti polvilleen ihan kynnyksen viereen.

Rauhattomuuden ajamana oli Francesco tällä välin poistunut vielä kerran ulkosalle, jossa hän vähän aikaa sinne tänne käveltyään mykistyen ja syväksi järkytyksekseen löysi etsimänsä tytön, joka lepäsi hieman lakitasanteen alapuolella sinisten katkerojen, kuin loistavan tähtitaivaan keskellä. — »Tule sisälle! Olen odottanut sinua», huusi pastori. Tyttö nousi velton näköisesti pystyyn ja katsoi Francescoon rauhallisesti alaspäin käännettyjen silmäripsiensä lomitse. Samalla hän näytti ihastuttavan lempeästi hieman hymyilevän, mikä kuitenkin johtui vain hänen suloisen suunsa luonnollisesta muodosta, sinisten silmien viehättävästä loisteesta ja täyteläisten poskien hienoista hymykuopista.

Tässä silmänräpäyksessä se kuva, jota Francesco oli vaalinut sielussaan, uudistui ja täydellistyi ratkaisevan kohtalokkaasti. Hän näki lapsellisen viattomat madonnankasvot, joiden hämmentävään viehätysvoimaan liittyi aivan vähäistä, kipeää katkeruutta. Hänen poskiensa vahvahko puna peitti valkeata, ei ruskeata ihoa, josta kosteanpunaiset huulet helottivat hohtaen, granaattiomenan tavoin. Kaikista tämän lapsellisen pään piirteistä kuvastui samalla kertaa suloa ja katkeruutta, surumieltä ja hilpeyttä. Hänen katseessaan oli arkaa perääntymistä ja samalla hellää vaatimusta, mutta ne eivät olleet rajuja, eläimellisen kiihkeitä, vaan itsetiedottoman kukkamaisia. Joskin silmiin näytti kätkeytyvän kukan arvoitus ja taru, niin neidon koko olemus muistutti pikemminkin kaunista ja kypsää hedelmää. Tämä pää, kuten Francesco kummastellen itsekseen totesi, oli vielä ihan lapsen siinä ilmenevään sieluun nähden, ja vain eräänlainen rypälemäinen täyteläisyys osoitti, että lapsuusiän raja oli sivuutettu ja naisen tarkoitus oli saavutettu. Osittain maanruskea, osittain vaaleampien suortuvien kirjavoima tukka oli sidottu paksuksi seppeleeksi ohimoiden ja otsan ympärille. Toisaalta raskas, toisaalta sisäisesti kuohuva, jalon kypsä uneliaisuus näytti painavan tytön silmäripsiä alaspäin ja antoi hänen silmilleen kosteaa, tulvivaa tunteikkuutta. Mutta pään musiikki muuttui norsunluumaisen kaulan alapuolella toiseksi, jonka ikuisissa sävelissä on toisenlainen sisältö. Olkapäistä alkoi nainen, nuorekkaan, kypsän täyteläinen nainen, joka oli miltei liian täyteläinen ja joka ei näyttänyt kuuluvan lapsekkaan pään yhteyteen. Paljaat jalat ja vankat, ruskettuneet pohkeet olivat hedelmällisen täyteläiset, melkein liian tukevat hänelle, kuten Francescosta näytti. Pää ei ollut tietoinen naisvartalonsa aistihuumaisesta mysteeristä, korkeintaan sillä oli siitä vähäinen aavistus. Mutta juuri sen vuoksi Francesco tunsi, että hän oli auttamattomasti, kuin olisi ollut kysymys elämästä ja kuolemasta, kiintynyt tuohon päähän ja tuohon kaikkivoipaan vartaloon.

Mutta kaikesta siitä, mitä nuori mies siinä silmänräpäyksessä, jona hän jälleen kohtasi tämän Jumalan luoman, perisynnin niin raskaasti painaman olennon, lienee nähnyt, havainnut ja tuntenut, ei hänessä voinut huomata mitään paitsi huulten hiljaista vavahtelua. »Mikä oikeastaan on nimesi?» hän vain kysyi synnin vaivaamalta, synnittömältä tytöltä. Tyttö vastasi, että hänen nimensä oli Agata, ja hänen äänensä kuulosti Francescosta paratiisin naurukyyhkysen kujerrukselta. »Osaatko lukea ja kirjoittaa?» tiedusti pappi. Tyttö vastasi: »En!» »Tiedätkö mitään pyhän messu-uhrin merkityksestä?» Toinen katsoi häneen virkkamatta mitään. Silloin hän käski tytön tulla kirkkoon ja meni itse edellä sisälle. Alttarin takana kuoripoika auttoi messupuvun hänen yllensä, Francesco pani baretin päähänsä, ja pyhä toimitus sopi aloittaa; milloinkaan ei nuori mies ollut messutilaisuudessa tuntenut olevansa niin juhlallisen, palavan hartauden läpitunkema kuin hän nyt oli.

Hänestä tuntui kuin kaikkihyvä Jumala nyt vasta olisi kutsunut hänet palvelijakseen. Papillisen vihkimisen tie, jonka hän oli taivaltanut, näytti hänestä nyt pelkältä kuivalta sisällyksettömältä ja petolliselta hätäilyltä, jolla ei ollut mitään yhteistä tosijumalallisen kanssa. Mutta nyt oli koittanut hänen jumalallinen hetkensä, pyhä aikansa. Vapahtajan rakkaus muistutti taivaallista tulisadetta, jossa hän seisoi ja joka äkkiä vapautti ja viritti liekkiin koko hänen oman sisäisen rakkautensa. Äärettömässä rakkaudessaan hänen sydämensä laajeni koko luomakunnan käsittäväksi ja liittyi ihastuneena sykähtelemään kaikkien luotujen kanssa samalla tavoin. Tästä hurmiosta, joka melkein huumasi hänet, tulvi kaksin kerroin voimakkaampana esiin myötätunto kaikkia olentoja kohtaan, jumalallisen hyvyyden intomielinen tavoittelu, ja nyt vasta hän uskoi täysin ymmärtävänsä pyhää äitikirkkoa ja sen messua. Nyt hän tahtoi kirkon palvelijana osoittaa tyyten toisenlaista, uudistunutta intoa.

Ja kuinka olikaan tämä matka, nousu tälle huipulle, selvittänyt hänelle sen salaisuuden, jonka merkitystä hän oli Agatalta kysynyt! Tytön äänettömyys, joka oli mykistänyt myös hänet, osoitti hänelle, vaikka hän ei sitä näyttänyt, että he molemmat olivat saaneet tiedon heidän kummankin osakseen nyt tulleen jumalallisen ilmoituksen kautta. Eikö ikuinen äiti ollut kaikkien muutosten perusta ja kaiken lihaksitulemisen pohja, ja eikö hän, Francesco, ollut kutsunut näitä oman onnensa nojaan jätettyjä, pimeässä hapuilevia jumalanlapsia tälle ylimaalliselle vuorenhuipulle osoittaakseen heille ehtoollisena pojan muuttumisihmeen, leivän ja viinin muuttumisen Kristuksen ruumiiksi ja vereksi? Niinpä nuori mies seisoi ehtoolliskalkki kädessään, silmät ilosta kosteina. Hänestä tuntui kuin hän itsekin tulisi jumalaksi. Ollessaan tässä valitun profeetan, pyhän välittäjän, tilassa hän tunsi näkymättömien jäsenten kohottavan hänet taivaisiin saakka sellaisessa ilon ja kaikkivaltiuden tunnossa, joka, kuten hän uskoi, nosti hänet äärettömän korkealle kirkkojen ja papiston koko joukkion yläpuolelle. Heidän tulisi nähdä hänet, hämmästyneinä ja hartaan kunnioittavina suunnata katseensa häneen, huimaavan korkealle alttarille, jolla hän seisoi. Hän nimittäin seisoi alttarilla kokonaan toisenlaisessa ja ylevämmässä mielessä kuin Pietarin sijainen, paavi, vihkimisensä jälkeen seisoo. Kouristuksenomaisesti haltioituneena hän ojensi kiittämisen ja muutosten ehtoollismaljaa, koko luomakunnan alati uudestisyntyvän jumalanruumiin symbolia, avaruuden äärettömyyteen, jossa se loisti kuin uusi, kirkkaampi aurinko. Ja kun hän siten seisoi pyhä malja kohotettuna omasta mielestään kokonaisen iäisyyden, todellisuudessa kaksi tai kolme sekuntia, tuntui hänestä kuin sokeritoppamaisen Sant’ Agatan rinteet olisivat alhaalta ylös saakka olleet kuuntelevien enkelien, pyhimysten ja apostolien peitossa. Mutta melkein vielä ihanammilta hänestä tuntuivat kumea rummunpärinä ja jono kaunisasuisia naisia, jotka selvästi näkyivät seinien lävitse liikkuessaan pienen kappelin ympärillä yhdistettyinä toisiinsa kukkakiehkuroilla. Heidän takanaan pyörivät piiriä hurmioituneen kiihkon vallassa sarkofagin menadit, tanssivat ja hyppivät vuohenjalkaiset satyyrit, joista muutamat kantoivat Luchino Scarabotan puista hedelmällisyyden symbolia hilpeässä kulkueessa.

Soanaan palattuaan Francesco sai kokea raskaan selviämisen, kuten jokainen, joka on juonut humaltumisen pikarin viimeistä pohjasakkaa myöten. Scarabotan perhe oli messun jälkeen poistunut; veli, sisar ja tytär olivat jäähyväisiä sanoessaan kiitollisina suudelleet nuoren papin kättä.

Hänen mielialansa nyt painuessa yhä alemmaksi alkoi se sieluntila, jossa hän oli ollut lukiessaan messua vuoren laella, tuntua hänestä yhä epäilyttävämmältä. Myöskin Sant’ Agatan huippu oli varmastikin aikaisemmin ollut jollekin epäjumalalle pyhitetty palveluspaikka; se, mikä hänestä siellä ylhäällä oli tuntunut Pyhän Hengen suhinalta, oli ehkä ollutkin epäjumalan sortuneen vallan demonista vaikutusta, jonka Jeesus Kristus oli kukistanut, mutta jonka maailman luoja ja ohjaaja yhä vieläkin salli käyttää turmiollista valtaansa. Papin saavuttua Soanaan ja pappilaansa oli se tieto että hän oli tehnyt itsensä syypääksi raskaaseen syntiin vallannut hänet täydelleen, ja hänen sielunhätänsä sen vuoksi kävi niin ankaraksi, että hän jo ennen päivällistä meni kirkkoon, joka oli seinäkkäin hänen asuntonsa kanssa, antautuakseen palavissa rukouksissa korkeimman välittäjän huostaan ja, jos suinkin mahdollista, puhdistautuakseen hänen armossaan.

Selvästi tuntien avuttomuutensa hän rukoili, ettei Jumala jättäisi häntä alttiiksi pahojen henkien hyökkäyksille. Hän tunsi varsin hyvin, ja hän tunnusti sen, kuinka ne monin tavoin ahdistivat hänen olemustaan milloin sitä supistivat, milloin taas laajensivat yli aikaisempien, terveellisten rajojen, muuttaen sitä mitä hirvittävimmin. »Olin huolellisesti hoidettu pikku puutarha sinun kunniaksesi», puhui Francesco Jumalalle. »Nyt se on hukkunut vedenpaisumukseen, joka ehkä kiertotähden vaikutuksesta yhä kasvaa ja jonka rannattomalla ulapalla minä ajelehdin mitättömän pienessä veneessä. Ennen tiesin tarkoin tieni. Se oli sama kuin se tie, jonka pyhä kirkkosi palvelijoillesi osoittaa. Nyt minä pikemminkin ajaudun kuin olen varma päämäärästä ja tiestä.»

»Anna minulle», rukoili Francesco palavasti, »tähänastiset rajani ja entinen varmuuteni ja käske pahojen enkelien lakata virittämästä vaarallisia ansojaan avuttomalle palvelijallesi. Älä johdata, oi, älä johdata meitä kiusaukseen. Minä menin näiden syntis-parkojen luokse sinun palveluksessasi; laita niin, että taaskin pääsen pyhien velvollisuuksieni tiukasti rajoitettuun piiriin.»

Francescon rukouksissa ei enää ollut entistä selvyyttä ja havainnollisuutta. Hän pyysi keskenään ristiriitaisia seikkoja. Joskus hän itsekin epäili, oliko hänen rukouksiaan kannattava kiihkeys peräisin taivaasta vai jostakin muusta lähteestä. Se merkitsi, ettei hän oikein tiennyt, eikö hän ehkä rukoillut taivaalta pohjaltaan helvetillistä hyvää. Se, että hän sulki Scarabota-sisarukset rukouksiinsa, saattoi johtua kristillisestä säälistä ja papillisesta huolenpidosta. Mutta oliko asianlaita sama, kun hän palavan hartaasti, vuodattaen kuumia kyyneleitä, rukoili taivaalta Agatan pelastusta?

Tähän kysymykseen hän saattoi joskus vielä vastata myöntävästi, sillä väkevimmän vietin aiheuttama selvätuntuinen mielenliikutus, joka oli vallannut hänet silloin, kun hän näki tytön jälleen, oli muuttunut jotakin äärettömän puhdasta tavoittelevaksi haaveelliseksi tunteeksi. Tämän muutoksen johdosta Francesco ei huomannut, kuinka kuolemansynnin hedelmä tunkeutui Marian, Jumalan äidin, sijalle ja oli myös hänen rukouksissaan ja ajatuksissaan madonnan ruumiillistuma. Toukokuun ensimmäisenä päivänä alkoi Soanan kirkossa kuten kaikkialla erityinen Marian palvelus, jonka noudattaminen vielä nimenomaan tuuditti nuoren papin valppautta uneen. Joka päivä hän iltahämärissä piti etupäässä Soanan vaimoille ja tyttärille lyhyen saarnan, käsitellen siunatun neitsyen hyveitä. Sitä ennen ja sen jälkeen kaikui kirkon laivasta avoimen oven kautta keväiseen ulko-ilmaan ylistyslauluja Marian kunniaksi. Ja vanhoihin, ihaniin, sanoiltaan ja säveliltään niin viehättäviin lauluihin sekaantui ulkoa varpusten hilpeätä sirkutusta ja läheisistä, kosteista rotkoista kantautuvaa mitä suloisinta satakielenlaulua. Sellaisina hetkinä oli Francesco, joka näennäisesti palveli Mariaa, täydelleen antautunut palvomaan epäjumalaansa.

Jos Soanan äidit ja tyttäret olisivat aavistaneet, että he papin silmissä olivat seurakunta, jonka hän joka päivä kutsui koolle kirkkoon palvoakseen tätä vihattua synninhedelmää tai kohotakseen Maria-laulun hartaiden sävelien kantamana kaukaiselle, korkealle kalliorinteillä sijaitsevalle laidunalueelle, olisi hänet varmasti kivitetty, mutta nyt näytti siltä kuin nuoren kirkonmiehen hurskaus olisi joka päivä kasvanut seurakunnan ihmettelevissä silmissä. Vähitellen vanhat ja nuoret, rikkaat ja köyhät, lyhyesti sanoen kaikki, pormestarista kerjäläiseen, kirkollismielisimmästä penseimpään saakka joutuivat mukaan Francescon keväthuumaukseen.

Jopa pitkät yksinäiset kävelyretketkin, joita hän nyt teki entistä useammin, luettiin nuoren pyhimyksen ansioksi. Ja kuitenkin ne tehtiin vain siinä toivossa, että niiden aikana sattuma joskus osuttaisi hänet Agatan tielle. Sillä arasti varoen paljastamasta itseään hän oli määrännyt seuraavan, erityisesti Scarabotan perhettä varten järjestettävän jumalanpalveluksen pidettäväksi vasta yli viikon kuluttua, ja väliaika kävi hänestä nyt sietämättömän pitkäksi.

Luonto puhui hänelle edelleenkin avoimesti, kuten hän oli ensi kerran tuntenut sen puhuvan kiivetessään Sant’ Agatan laella olevaan pieneen pyhäkköön. Jokainen ruohonkorsi, jokainen kukka, jokainen puu, jokainen viiniköynnöksen tai muratinlehti olivat vain sanoja olevaisen perustuksesta sointuvassa puheessa, joka syvimmässäkin hiljaisuudessa kuului valtavan kohisevana. Ei milloinkaan ollut mikään soitto sillä tavoin tunkeutunut koko hänen olemukseensa ja, niin kuin hänestä tuntui, täyttänyt häntä pyhällä hengellä.

Francesco oli menettänyt syvän, rauhallisen yöunensa. Hänet tavoittanut salaperäinen herätyshuuto tuntui, jos niin voi sanoa, surmanneen kuoleman ja karkottaneen sen veljen, unen. Kaikki nämä tulvivaa elämää sykkivät luomisenyöt olivat Francescon nuorelle ruumiille pyhää ilmestysaikaa, jopa siinä määrin, että hän monesti oli tuntevinaan viimeisen hunnun putoavan jumaluuden salaisuuden edestä. Usein kun hän heräsi kiihkeistä, miltei valvetilaa muistuttavista unista ja hänen aistinsa valveutuivat, kun Soanan putous kohisi ulkona kahta äänekkäämmin kuin päivällä, kuu kamppaili valtavien rotkojen pimentoja vastaan ja jättimäisinä vyöryvät pilvet synkistivät Generoson ylimpiä huippuja, vapisi Francescon ruumis rukouksesta, hartaammasta kuin koskaan ennen, samalla tavoin kuin janoinen puu, jonka latvaa kevätsade kostuttaa, värähtelee tuulessa. Sellaisessa tilassa hän painiskeli Jumalan kanssa, vaatien Jumalaa selvittämään hänelle pyhän luomisihmeen, viemään hänet elämän palavaan ytimeen, tähän kaikkein pyhimpään, sisimpään, josta voima tunkeutuu kaikkeen olevaiseen. Hän puheli: »Sieltä, oi, kaikkivaltias Jumala, loistaa voimakkain valosi, tästä ehtymättöminä tuliaaltoina kuohuvasta ytimestä leviää kaikki olemassaolon hurma ja syvimmän riemun salaperäinen olemus. Älä laske eteeni valmista luomakuntaa, oi Jumala, vaan ota minut luomistyöhösi mukaan! Salli minun ottaa osaa keskeytymättömään luomistyöhösi, sillä ainoastaan siten, enkä mitenkään muutoin, saatan päästä osalliseksi myös paratiisistasi.» Vilvoittaakseen jäseniensä poltetta virui Francesco riisuutuneena huoneessaan, jonka ikkunat olivat levälleen avattuina, ja salli yöilman hivellä ruumistaan. Silloin hänestä näytti kuin synkkä rajuilma olisi levännyt Generoson jättimäisellä kallioharjalla, kuten suunnaton sonni sieraimiensa pärskyessä lepää hiehon selässä, möyryää, sinkoaa säihkyviä salamoita tummasti hehkuvista silmistään ja kupeet huohottaen suorittaa hedelmällisyyden siittämistehtävää.

Tällaiset kuvitelmat olivat läpeensä pakanallisia, ja pappi tiesi sen, nyt silti tulematta siitä levottomaksi. Hän oli vajonnut jo ihan liian syvälle pakottavien keväisten voimien kaikkialliseen huumaukseen. Tainnuttava huuru, jota hän hengitti itseensä, rikkoi hänen ahtaan persoonallisuutensa rajat ja laajensi häntä ulospäin. Kaikkialla syntyi jumalia ennen niin kuolleessa luonnossa. Ja myös Francescon sielun syvyydet avautuivat ja lähettivät hänen tajuntaansa kuvia sellaisista seikoista, jotka lepäsivät vuosimiljoonien kuiluissa.

Eräänä yönä hän puolittain valveilla ollessaan näki painostavan ja omalla tavallaan hirvittävän unen, joka vaivutti hänet hätääntyneeseen rukoukseen. Samalla hän joutui sellaisen mysteerion todistajaksi, josta huokui kammottavaa outoutta ja joka samalla merkitsi vihkiytymistä ikivanhan, vastustamattoman mahdin salaisuuksiin. Jossakin piilossa Monte Generoson kallioilla näytti olevan luostareita, joista päästiin vaarallisia portaita ja kalliolaskelmia myöten alaspäin luoksepääsemättömiin onkaloihin. Näitä kallioportaita pitkin kapusi juhlallisena kulkueena peräkkäin ruskeisiin kaapuihin puettuja, partaisia miehiä ja vanhuksia, joiden liikkeiden raukeus ja kasvojen elottomuus tekivät kaamean vaikutuksen ja jotka näyttivät olevan tuomitut suorittamaan hirvittävää jumalanpalvelusmenoa. Nämä melkein jättiläiskokoiset ja villinnäköiset hahmot olivat ahdistavasti kunnioitusta herättäviä. He tulivat ylhäältä päin ryhdikkäinä, ja heidän valtavan hoitamattomissa, takkuisissa päissänsä olivat hiukset ja partakarvat sotkeutuneet yhteen. Ja näiden säälittömän ja eläimellisen jumalanpalveluksen suorittajien jäljessä seurasi naisia, joiden verhona olivat ainoastaan heidän komeat, aaltomaiset hiuksensa, jotka muistuttivat paksuja, kullanvärisiä ja mustia vaippoja. Samalla kun pelottavan voiman ies piti sanattomina laskeutuvia unierakkoja jäykkinä ja tunnottomina, kuvastui naisista nöyrää alistumista, ikäänkuin he olisivat olleet kauhealle epäjumalalle vapaaehtoisesti tarjoutuvia uhreja. Munkkien silmistä hehkui hiljaista, tunnotonta raivoa, ikäänkuin heitä olisi purrut vesikauhuinen eläin valaen heidän vereensä hulluutta, jonka vimmainen purkaus oli tulossa. Naisten otsalta ja hartaan hurskaasti alaspäin luoduista silmäripsistä kuvastui ylevää juhlallisuutta.

Vihdoin olivat Generoson erakot elävien epäjumalien tavoin yksitellen sijoittuneet kallioseinämän tasapohjaisiin onkaloihin, ja sitten alkoi yhtä inhottava kuin valtava Phalloksen palvelus. Niin iljettävä kuin se olikin — ja Francesco kauhistui sentähden sielunsa pohjaa myöten — oli se myös kammottava kuolemanvakavuudessaan ja pelokkaassa hurskaudessaan. Uhkeita pöllöjä istui kallioseinämällä, kirkuen vihlovasti taikamaisessa kuutamossa vesiputouksen kohinan säestäminä, mutta isojen yölintujen valtavia huutoja äänekkäämmin kuuluivat papittarien sydäntäsärkevät tuskanparkaisut heidän kuollessaan himon tuskiin.

Vihdoin oli jälleen tullut poloisille, hyljeksityille vuoristopaimenille järjestettävän jumalanpalveluksen päivä. Jo aamulla, Francesco-papin noustessa vuoteestaan, se oli verrattomasti ihanampi kuin ainoakaan hänen aikaisemmin elämänsä päivä. Samoin ilmestyy jokaisen armoitetun ihmisen elämään odottamatta ja kutsumatta huikaisevien ilmestysten kaltaisia päiviä. Tänä aamuna nuori mies ei halunnut olla pyhimys eikä arkkienkeli eikä jumalakaan. Pikemminkin hänen mieltänsä hipaisi lievä pelko, että kateus saattaisi tehdä pyhimykset, arkkienkelit ja jumalat hänen vihamiehikseen, sillä hänestä tuntui kuin hän olisi tänä aamuna ollut pyhimyksiä, enkeleitä ja jumalia korkeammalla. Mutta ylhäällä Sant’ Agatan laella häntä odotti pettymys. Hänen epäjumalansa, jolla oli tämän pyhimyksen nimi, oli jäänyt pois kirkkoretkeltä. Kun kalpeaksi käynyt pappi tiedusti häntä, sai karkea, eläimellinen isä kuuluviin vain karkeita, eläimellisiä ääniä, kun taas hänen puolisonsa, joka samalla oli hänen sisarensa, selitti tyttären jääneen talousaskareihin. Senjälkeen Francesco suoritti pyhän toimituksen niin innottomasti, ettei hän messun päätyttyä oikein tiennyt, oliko hän sen jo aloittanut. Mielessään hän koki helvetintuskia, jopa sellaista, mikä oli verrattavissa helvettiin vievään romahdukseen ja teki hänestä kadotukseen tuomitun syntisraukan.

Päästettyään apulaisensa sekä Scarabota-sisarukset poistumaan hän lähti yhä vieläkin ihan hämmennyksissään laskeutumaan jyrkän vuorikartion joltakin kupeelta olematta selvillä mistään päämäärästä, saati sitten minkäänlaisesta vaarasta. Taaskin hän kuuli hääpuuhissaan leijailevien kalasääskien huutoja. Mutta ne kuulostivat hänestä petollisesti hohtavasta eetteristä varisseelta pilkalta. Kuivuneen vesiuoman vierinkivillä hän liukui alaspäin, huohottaen ja hyppien sekä uikuttaen sekavia rukouksia ja sadatuksia. Häntä kalvoivat mustasukkaisuuden tuskat. Vaikka ei ollutkaan tapahtunut sen kummempaa kuin että jokin oli pidättänyt syntistä Agataa Soanan alpilla, näytti papista varmalta, että tytöllä oli rakastaja, jonka kirotussa syleilyssä hän vietti kirkolta varastetun ajan. Samalla kun tytön poisjääminen yhdellä iskulla selvitti hänelle, kuinka riippuvainen hän oli, hän vuorotellen tunsi tuskaista levottomuutta, tyrmistystä, vimmaa ja tarvetta rangaista tyttöä ja kerjätä häneltä pelastusta hädästään, siis vastarakkautta. Hän ei suinkaan ollut vielä poistanut mielestään papillista ylpeyttä — se onkin kesyttömin ja taipumattomin — ja sitä ylpeyttä oli mitä syvimmin loukattu. Hänestä Agatan poisjääminen oli kolminkertainen nöyryytys. Synnintekijätär oli hyljeksinyt miestä sellaisenaan, Jumalan palvelijaa ja sakramentin jakajaa. Mies, pappi, pyhimys kiemurteli poljetun itserakkauden kouristuksissa ja pihisi kiukusta ajatellessaan sitä elukkamaista miestä — paimenta tai puunhakkaajaa — jota tyttö toistaiseksi nähtävästi piti häntä parempana.

Hillittömästi harhailtuaan muutamia tunteja, kiipeillen sinne tänne rotkoissa, kinsteripensaiden seassa, kohisevien vuoripurojen ylitse, saapui Francesco kauhtana repeytyneenä ja tomuisena, kädet ja kasvot naarmuisina sellaiseen seutuun Generosolla, jossa hänen korviinsa kantautui karjan ääniä. Silmänräpäystäkään epäilemättä hän heti arvasi, mihin paikkaan hän niin ollen oli joutunut. Hän katseli alhaalla leviävää, hyljättyä Soanaa, joka selvästi näkyi kirkkaassa auringonpaisteessa, ja erotti ihmiset, joita nyt turhaan tulvi pyhäkölle. Parhaillaan olisi hänen pitänyt olla sakaristossa pukemassa ylleen messuasua. Mutta hän olisi paljon helpommin pystynyt kiinnittämään köyden auringon ympäri ja vetämään sen maahan kuin katkomaan ne näkymättömät kahleet, jotka väkivaltaisesti kiskoivat häntä tälle alpille. Nuoren papin alkaessa tulla hiukan järkiinsä kantautui raikkaan vuoristotuulen mukana hänen nenäänsä tuoksuavaa savua. Silmäiltyään vaistomaisesti tutkien ympärilleen hän huomasi jokseenkin lähellä itseään istuvan mieshahmon, joka näytti hoitelevan vähäistä nuotiota. Tulen reunassa höyrysi peltinen astia, joka nähtävästi oli täynnä minestraa. Istuja ei nähnyt pappia, sillä hän oli selin sinnepäin. Niinpä taas pappi puolestaan näki ainoastaan pyöreän, miltei valkovillaisen pään ja vankan, ruskean niskan, kun taas hartioita ja selkää peitti iän, säiden ja tuulien maanväriseksi haalistama takki, joka vain höllästi riippui miehen yllä. Talonpoika, paimen tai metsänhakkaaja, mikä niistä hän lieneekin ollut, istui kumartuneena tuleen päin, jonka tuskin näkyvät liekit vuoristotuulahduksen painamina luikertelivat pitkin maata ja lähettivät savutuprahduksia. Hän oli silminnähtävästi syventynyt työhön, näpertelyyn, kuten pian kävi ilmi, ja oli enimmäkseen ääneti, kuten mies, joka puuhailussaan on unohtanut sekä Jumalan että maailman. Kun Francesco oli seisonut pitkähkön ajan, jostakin syystä pidättyen vähääkään liikahtamasta, alkoi nuotion ääressä istuva mies tai nuorukainen hiljaa viheltää, ja kerran aloitettuaan soitannolliset harjoitukset hän äkkiä kajautti hyvä-äänisestä kurkustaan ilmoille jonkin laulun katkonaisia osia.

Francescon sydän jyskytti rajusti. Se ei aiheutunut siitä, että hän oli niin vinhasti kiipeillyt rotkoissa, vaan osittain hänen asemansa outoudesta, osittain tulen ääressä istuvan miehen tekemästä omituisesta vaikutuksesta. Tuo ruskea niska, tuo kiharainen, kellertävän vaalea tukka, tuo nuorekkuutta uhkuva vartalo, jonka saattoi aavistaa piilevän nukkavierun verhon takana, tuo vuoristolaisen huomattavan vapaa ja huoleton mielihyvä, kaikki se yhdessä sulautui Francescon sielussa salamannopeasti vaikutelmaksi, joka sai hänen sairaalloisen, aiheettoman mustasukkaisuutensa leimahtamaan vielä tuskallisemmin.

Francesco astui nuotion ääreen. Hänen ei olisi kuitenkaan onnistunut pysytellä piilossa; ja sitä paitsi häntä vetivät sinne vastustamattomat voimat. Silloin vuoristolainen kääntyi, näytti nuorekkuutta ja voimaauhkuvat kasvot, jollaisia pappi ei vielä milloinkaan ollut nähnyt, ponnahti pystyyn ja silmäili tulijaa.

Nyt oli Francesco selvillä siitä, että hän oli tekemisissä paimenen kanssa, koska miehen näpertelemä tekele oli linko. Hän paimensi ruskea- ja mustatäpläisiä nautoja, joita näkyi siellä täällä, mutta jotka yleensä loitolla ja näkymättöminä kiipeilivät kivikoissa ja pensaikoissa ja joiden läheisyyden ilmaisi vain härän ja muutamien lehmien kaulassa riippuvien kellojen kilkatus. Hän oli kristitty; ja mikäpä muu hänen olisikaan pitänyt olla kaikkien tällä seudulla olevien vuoristokappelien ja madonnankuvien keskellä? Mutta hän näytti myös olevan pyhän kirkon erityisen harras poika, sillä hän tunsi heti papin puvun ja suuteli Francescon kättä aran hartaasti ja nöyrästi.

Mutta muuten, kuten Francesco heti havaitsi, ei hän ollut lainkaan seurakunnan muiden lapsien näköinen. Hän oli rakenteeltaan tanakampi ja lyhyempi, hänen lihaksissaan oli jotakin urheilijamaista, hänen silmänsä olivat kuin tuolla alhaalla väikkyvästä sinisestä järvestä otetut ja kauaksi näkevät kuin korkealla Sant’ Agatan kohdalla yhä kaartelevien kalasääskien silmät. Otsa oli matala, huulet paksut ja kosteat, katse ja hymyily rehdin avoimet. Hänessä ei voinut huomata salailua ja pälyilyä, mikä on useille etelämaalaisille ominaista. Seisoessaan vastakkain tämän Monte Generoson vaaleaverisen nuoren Aatamin kanssa pani Francesco kaiken tämän merkille ja myönsi mielessään, ettei hän vielä koskaan ollut nähnyt niin luonnonraikkaan kaunista veitikkaa.

Salatakseen tulonsa oikean syyn ja samalla tehdäkseen ilmestymisensä käsitettäväksi hän valehteli käyneensä eräässä syrjäisessä majassa antamassa ehtoollista kuolevalle ja lähteneensä sitten paluumatkalle ilman apulaisensa seuraa. Matkalla hän oli eksynyt, liukunut rinteillä ja toivoi nyt, että hänet opastettaisiin oikealle tielle, sitten kun hän olisi vähän levähtänyt. Paimen uskoi tämän valheen. Hymyillen kankeasti ja näyttäen terveet hammasrivinsä, mutta ollen sittenkin hämillään, hän kuunteli hengenmiehen kertomusta ja valmisti hänelle istumapaikan riisumalla nutun hartioiltaan ja levittämällä sen tien oheen nuotion viereen. Tällöin paljastuivat hänen ruskeat, alastomat hartiansa, jopa koko yläruumiinsa vyötäisiä myöten, ja osoittautui, ettei hänen yllään ollut paitaa.

Vaikeata oli aloittaa keskustelu tämän luonnonlapsen kanssa. Hänestä näytti tuntuvan kiusalliselta olla kahden kesken hengellisen herran seurassa. Kun hän oli jonkin aikaa polvillaan ollen puhallellut tuleen, lisäillyt siihen risuja, kohotellut keittoastian kantta sekä lausuillut sanoja, joiden murretta pappi ei ymmärtänyt, hän päästi ihan äkkiä valtavan klikkauksen, joka kertautui Generoson jyrkistä kalliorinteistä moninkertaisena kaikuna.

Tuskin oli tämä kaiku ehtinyt vaimeta, kun alkoi kuulua lähestyvää, äänekästä kiljuntaa ja naurua. Siinä oli useita ääniä, lasten ääniä, joista erottui naisen ääni, milloin naurava, milloin apua huutava. Tämän äänen kuullessaan Francesco tunsi käsiensä ja jalkojensa herpaantuvan, ja samalla hänestä tuntui kuin olisi tulossa uusi voima, joka hänen luonnollisen olemassaolonsa aiheuttaneeseen voimaan verrattuna sisälsi oikean, todellisen elämän salaisuuden. Francesco paloi kuten Herran orjantappurapensas, mutta ulkoisesti ei hänestä voinut huomata mitään. Samalla kun hänen sisäinen olemuksensa oli useita sekunteja tajuttomana, tunsi hän jotakin outoa vapautusta ja samalla yhtä suloista kuin toivotonta vankeutta.

Sillä välin olivat naurun tukahduttamat naisen avunhuudot ennättäneet likemmäksi, ja pian ilmestyi jyrkän polun taipeesta näkyviin yhtä viaton kuin myöskin harvinainen paimennäkymä. Sama täpläinen pukki, joka Francescon ensi kertaa käydessä tällä laitumella oli häntä ahdistellut, johti pärskyvänä ja vastaan hangottelevana pientä riemukulkuetta, meluavien lapsien takaa ajamana kantaen joukon ainoata naispuolista remuajaa, joka oli hajasäärin sen selässä. Kaunis neito, jonka Francesco luuli näkevänsä ensi kerran, oli lujasti tarttunut pukin kiperiin sarviin, mutta vaikka hän taivuttikin vartaloaan voimakkaasti taaksepäin kiskoen eläimen kaulaa mukaansa, ei hän kuitenkaan jaksanut pakottaa sitä pysähtymään eikä voinut laskeutua pois sen selästä. Leikki, johon neito ehkä oli ruvennut lasten mieliksi, oli saattanut hänet tähän avuttomaan tilaan; hän ei oikeastaan istunut, vaan hänen paljaat jalkansa koskettivat maata sopimattoman ratsun kahden puolen, joten hän ei oikeastaan ratsastanut, vaan pikemminkin käveli pääsemättä kuitenkaan pudottautumatta eroon rajun tulisesta pukista. Niinpä hänen hiuksensa olivat hellinneet hajalleen, hänen karkean paitansa kannatinhihnat olivat liukuneet pois olkapäiltä, joten näkyi viehättävä puolipallo, ja paimentytön mekon muutoinkin tuskin pohkeisiin saakka ulottuvat liepeet riittivät nyt vielä huonommin peittämään hänen uhkeita polviaan.

Kului pitkä aika, ennenkuin pappi oivalsi, kuka tämä bakkantti oikeastaan oli, että hänen eteensä oli saapunut hänen kiduttavan ikävöinänsä kaihoisesti etsitty kohde. Tytön huudot, nauru, pakolliset, rajut liikkeet, valtoimenaan hulmuava tukka, avoin suu, voimakkaasti, nykäyksittäin huohottava rinta, koko vallattoman ratsastuksen samalla kertaa pakollinen ja kuitenkin vapaaehtoinen huimuus olivat ulkoisesti muuttaneet hänet tyyten toisenlaiseksi. Hänen kasvoilleen oli levinnyt rusottava hehku, ja hänen ilmeistään kuvastui hilpeyttä, pelokkuutta ja häveliäisyyttä, joka tuli hullunkurisen viehättävästi näkyviin, kun hänen toinen kätensä salamannopeasti sujahti pukin sarvesta mekon vaarallisen korkealle vetäytyneeseen liepeeseen.

Francesco katseli lumottuna ja viehättyneenä näkyä, ikäänkuin sillä olisi ollut kyky lamauttaa. Se näytti hänestä kauniilta, eikä hänen mieleensä lainkaan johtunut sen likeinen yhtäläisyys noidanratsastuksen kanssa. Sensijaan hänen antiikkiin liittyvät vaikutelmansa elpyivät. Hän muisti marmorista sarkofagia, joka yhä kirkkaan, reunoilta valuvan vuoristoveden täyttämänä seisoi Soanan torilla ja jonka kuviointia hän oli äsken tarkastanut. Tuntui siltä kuin tämä kukkakiehkuraisen viininjumalan tanssivien satyyrien, pantterien vetämien riemuvaunujen, huilunsoittajattarien ja bakkanttien kivinen, mutta kuitenkin niin eloisa maailma olisi piiloutunut Generoson kallioisiin erämaihin ja kuin joku noista jumalan innoittamista naisista olisi äkkiä eronnut menadien riehakkaasta vuorenpalvonnasta ja yllättävästi astunut esille elämään nykyhetkeä.

Jollei Francesco ollutkaan heti tuntenut Agataa, oli pukki sensijaan heti tuntenut papin ja siksi kiskoi turhaan kiljuvan ja vastaan hangottelevan taakkansa suoraan hänen luoksensa, ja sen ihan kursailematta laskettua molemmat halkinaiset etukavionsa papin syliin pääsi sen ratsastaja vihdoin vapautumaan ja lipui hitaasti pois sen selästä.

Kun tyttö oli käsittänyt, että saapuvilla oli vieras, ja jopa tuntenut tämän vieraan Francescoksi, häipyivät hänen naurunsa ja hilpeytensä ihan äkkiä, ja hänen kasvonsa, jotka vielä äsken olivat loistaneet iloa, muuttuivat ihan kuin uhmaisen kalpeiksi.

»Minkätähden et tullut tänään kirkkoon?» Francesco lausui tämän kysymyksen, nousten pystyyn, ja hänen sävyään ja hänen kalpeiden kasvojensa ilmeitä olisi täytynyt pitää vihaisina, vaikka hänellä olikin syynä toisenlainen mielenliikutus. Lieneekö se johtunut siitä, että hän tahtoi salata tätä mielenliikutusta, tai siitä, että hän oli neuvoton, jopa avuton, tai siitä, että sielunhoitaja hänessä oli todellakin kimmastunut, mutta joka tapauksessa hänen suuttumuksensa kasvoi ja ilmeni sellaisena, että paimen katsahti häneen oudoksuen ja neidon kasvoilla vaihtelivat säikähdyksen ja häpeän puna ja kalpeus.

Mutta samalla kun Francesco puhui ja rankaisi sanoillaan, joita hänen suustansa solui helposti hänen sielunsa tarvitsematta olla niiden mukana, oli hänen sisällään hiljaista, ja samalla kun hänen alabasteriotsansa suonet paisuivat, hän tunsi vapahduksen hurmiota. Häntä vielä äsken painanut mitä syvin hätä oli muuttunut rikkaudeksi, kiduttava nälkä kylläisyydeksi, vielä äsken kirottu, hornamainen maailma oli nyt saanut paratiisimaisen hohteen. Ja samalla kun hänen suuttumuksensa hekuma purkautui yhä väkevämmin, kävi se itsekin väkevämmäksi. Hän ei ollut unohtanut sitä epätoivoista tilaa, jossa hän oli juuri äsken ollut, mutta hänet täytti riemu, ja hänen täytyi sitä tilaa siunata siunaamasta päästyäänkin. Olihan se tila ollut siltana autuuteen. Francesco oli jo nyt joutunut niin kauas rakkauden taikapiiriin, että rakastetun pelkkä läsnäolo toi mukanaan sen nautinnon, joka huumaa onnella eikä salli ajatusten kohdistua eroon, vaikka se olisi kuinka läheinen.

Kaiken tämän ohessa nuori pappi tunsi, millainen muutos hänessä oli tapahtunut, eikä enää koettanutkaan salata sitä itseltään. Hänen olemuksensa todellinen tila oli näyttäytynyt ikäänkuin alastomana. Hänen äskeinen mielipuolinen takaa-ajonsa — hän tiesi sen hyvin — ei ollut kirkon määräysten mukainen eikä ollut pysynyt niillä pyhillä poluilla, jotka selvästi ja tiukasti oli osoitettu hänen työskentelyään varten. Ensimmäisen kerran oli nyt käynyt niin, ettei ainoastaan hänen jalkansa, vaan myös hänen sielunsa oli joutunut harhateille, ja hänestä tuntui, ettei hän ollut saapunut siihen, missä hän nyt seisoi, oikeastaan ihmisen, vaan pikemminkin putoavan kiven tai vesipisaran tahi rajumyrskyn ajaman lehden tavoin.

Francescon jokainen vihainen sana osoitti hänelle itselleen, ettei hän enää pystynyt hillitsemään itseään, vaan että hänen olisi pakko millä hinnalla tahansa koettaa saada Agata valtaansa. Hän valtasi tytön sanoillaan. Kuta enemmän hän nöyryytti neitoa, sitä täyteläisemmin soivat hänen sielussaan autuuden harput. Jokainen tuska, jonka hän rangaistessaan Agatalle tuotti, sai hänessä aikaan huumauksen; ei paljon puuttunut, niin, jollei paimen olisi ollut saapuvilla, olisi Francesco sellaisen huumauksen vallassa menettänyt itsehillintänsä viimeisetkin rippeet, heittäytynyt tytön jalkojen juureen ja ilmaissut sydämensä oikean sykinnän.

Vaikka Agata olikin kasvanut pahamaineisessa paikassa, oli hän tähän päivään saakka säilyttänyt kukan viattomuuden. Yhtä vähän kuin vuorikatkeroa oli hänenkään sitä muistuttavia sinisiä, tähtimäisiä silmiään koskaan nähty laaksossa järven rannalla. Hänen kokemuspiirinsä oli mitä suppein. Mutta vaikka pappi ei hänestä oikeastaan ollutkaan ihminen, vaan paljon ennemmin Jumalan ja ihmisen välinen olento, eräänlainen outo tietäjä, arvasi hän kuitenkin sen, mitä Francesco mieli salata, ja osoitti arvaamisensa kummastelevalla katseella.

Lapset olivat vieneet pukin somerikkoa myöten pois. Paimenesta oli alkanut tuntua painostavalta papin läheisyydessä. Hän otti keittoastian tulelta ja lähti, sitä kantaen, hyvin vaivalloisesti kapuamaan nähtävästi kumppaninsa luokse, joka laski risutaakkoja loputtoman pitkän nuoran päässä jyrkänteen reunalta syvyyteen. Kahisten lipui sellainen tumma kimppu tuontuostakin kallioseinämällä, muistuttaen ruskeata karhua tai jättiläislinnun varjoa. Muuten se näytti lentävän, koska nuoraa ei näkynyt. Kun paimen päästettyään tavattoman voimakkaan klikkauksen, jonka kaiku kiiri pitkin Generoson harjanteita ja kumpuja, oli kadonnut näköpiiristä, suuteli Agata kuin synnintunnon masentamana papin kaavun lievettä ja sitten kättä. Francesco oli koneellisesti tehnyt ristinmerkin neidon päälaen kohdalle, ja sen ohessa hänen sormensa olivat hipaisseet tytön tukkaa. Mutta nyt hänen käsivarttaan vapisutti suonenvedontapainen puistatus, ikäänkuin jokin olisi ponnistanut viimeiset voimansa pitääkseen jotakin muuta vallassaan. Mutta jännittynyt, estävä jokin ei kuitenkaan jaksanut estää siunaavaa kättä hitaasti ojentumasta, sen kämmentä painumasta yhä likemmäksi katuvan syntisen päätä ja äkkiä lujasti ja täydelleen laskeutumasta sille.

Pelokkaasti Francesco vilkaisi ympärilleen. Hän ei suinkaan halunnut yrittää ehkä vielä nytkin pettää itseään ja pyhän virkansa velvollisuuksien nojalla selittää oikeutetuksi sitä tilaa, jossa hän oli, mutta kuitenkin koko hänen olemuksensa puhui ripistä ja synninpäästöstä. Ja melkein hillitön, hyökkäykseen valmis intohimo pelkäsi niin kovasti sitä mahdollisuutta, että se ilmi joutuessaan herättäisi kauhua ja inhoa, että sekin vielä kerran arasti pakeni pyhyyden naamarin suojaan.

»Sinä tulet luokseni kouluun Soanaan, Agata», virkkoi pappi. »Siellä opit lukemaan ja kirjoittamaan. Opetan sinulle aamu- ja iltarukouksen sekä Jumalan käskyt ja neuvon sinua tuntemaan seitsemän pääsyntiä ja niitä karttamaan. Joka viikko sitten ripittäydyt minulle.»

Mutta Francesco, joka näiden sanojen jälkeen oli kiskoutunut irti ja taaksensa katsahtamatta laskeutunut vuorenrinnettä alaspäin, päätti seuraavana päivänä vietettyään surkean, valvotun yön mennä itsekin ripille. Kun hän salaillen oli kertonut tunnonvaivoistaan läheisen pienen, Arogno-nimisen vuoristokaupungin nuuskaavalle ylipapille, annettiin hänelle auliisti synninpäästö. Oli itsestään selvää, että perkele koetti vastustaa nuoren papin yrittäessä johtaa harhaantuneita sieluja takaisin kirkon helmaan, erittäinkin kun nainen oli aina miehelle läheisin tilaisuus synnintekoon. Kun Francesco oli sitten syönyt ylipapin seurassa pappilassa aamiaista ja avonaisen ikkunan ääressä, oli vienon tuulen, auringonpaisteen ja lintujen laulun viehättäminä puheltu paljon inhimillisten ja kirkollisten asiain usein ilmenevästä ristiriidasta, antautui Francesco sen pettävän luulon valtaan, että hän poistuisi sieltä sydän keventyneenä.

Tätä muutosta olivat kaiketi osaltaan edistäneet myös muutamat lasit sitä väkevää, tumman punervaa viiniä, jota Arognon talonpojat pusersivat ja jota papilla oli muutamia sammiollisia. Opastipa pappi vielä lopuksi aterian jälkeen papin ja rippilapsensa valtavien, kaunislehväisten kastanjoiden suojassa olevaan kellariholviin, jossa tätä rikkautta säilytettiin lankkujen varassa, koska hänen tapansa oli tähän aikaan täyttää mukaanottamansa, punotussa korissa oleva pullo päivän vastaisia tarpeita varten.

Mutta tuskin oli Francesco sanonut rippi-isälleen jäähyväiset kallioholvin raudoitetun oven edustalla leviävällä kukkaisella, tuulen hivelemällä niityllä, tuskin oli hänen reippaasti astellessaan ja tien kääntyessä kumpuinen, puiden ja pensaiden peittämä maakaistale jäänyt heidän väliinsä, kun hän jo tunsi selittämätöntä vastenmielisyyttä virkaveljensä lohdutusta ja koko hänen seurassaan kulutettua aikaa kohtaan.

Tämä likainen talonpoika, jonka lopen kuluneesta kauhtanasta ja hikisistä alusvaatteista levisi inhottavaa löyhkää, jonka hilseinen pää ja pinttyneen lian peittämät, karkeat kädet todistivat, ettei hän lainkaan tuntenut saippuaa, tuntui hänestä pikemminkin elukalta, pölkkymäiseltä törkiöltä kuin Jumalan palvelijalta. Hengenmiehet olivat pyhitettyjä henkilöitä, hän sanoi itsekseen, kuten kirkko opettaa, ja vihkimyksessään he saavat yliluonnollisen arvon ja vallan, joten enkelitkin heille kumartavat. Tätä ei voinut pitää muuna kuin kaiken sen pilakuvana. Mikä häväistys, että papin kaikkivalta oli pantu moisiin moukankäsiin. Täytyihän Jumalankin taipua sen kaikkivallan mukaan, ja sanat: »Hoc est enim meum corpus» pakottivat vastustamattomasti hänet laskeutumaan messualttarille.

Francesco vihasi, jopa halveksi tuota toista pappia. Sitten hän taas tunsi syvää pahoittelua. Mutta vihdoin hänestä tuntui siltä kuin olisi löyhkäävä, inhottava, saastainen saatana pukeutunut papin hahmoon. Ja hän ajatteli sellaisia synnytyksiä, joita aiheuttamassa oli ollut incubus tai succubus.

Francescoa itseään hämmästyttivät nämä hänen mielenliikkeensä ja hänen ajatustensa juoksu. Ulkoasuaan lukuunottamatta hänen isäntänsä ja rippi-isänsä oli tuskin antanut sellaiseen aihetta, sillä hänen puhelunsa oli pöydässäkin ollut läpikotaisin säädyllisyyden hengen mukaista. Mutta Francesco leijaili taas jo sellaisessa ylevyyden tunnossa, oli hengittävinään sellaista taivaallista puhtautta, että jokapäiväinen tähän pyhyyteen verrattuna näytti hänestä olevan kahleilla kytketty kadotuksen ovenpieleen.

Oli tullut se päivä, jona Francesco odotti alppilaitumen synnintekijätärtä ensimmäistä kertaa Soanan pappilaan. Hän oli käskenyt tytön vetää lähelle kirkonovea kiinnitettyä kellonripaa, jolla hänet voitiin kutsua rippituoliin. Mutta keskipäivän aika alkoi olla käsissä, eikä kello liikahtanut, samalla kun hän kouluhuoneessa opetti joitakuita keskenkasvuisia tyttöjä ja poikia, käyden yhä hajamielisemmäksi. Vesiputouksen kohina kantautui avoimesta ikkunasta sisälle, milloin paisuen, milloin hiljentyen, ja papin kiihtymys kasvoi joka kerta kohinan kiihtyessä. Silloin häntä huoletti se, kuulisiko hän ehkä kellon kilinän. Lapsia oudostutti hänen rauhattomuutensa, hänen hajamielisyytensä. Ainakin tytöt, joiden maalliset sekä taivaalliset ajatukset haaveellisesti pyörivät nuoren papin ympärillä, huomasivat, ettei hän ollut sieluineen asiassa eikä siis heidän luonansa. Kun syvä vaisto liitti heidät hänen nuorekkaan olemuksensa mielenliikkeisiin, tunsivat he jopa sen jännityksenkin, joka sitä sillä hetkellä vallitsi.

Vähäistä ennen kello kahdentoista lyöntiä alkoi kuulua äänten sorinaa torilta, jonka keväisesti versovien, auringonpaisteen valaisemien kastanjanlatvojen alla oli siihen saakka ollut hiljaista. Pappilaa lähestyi ihmisjoukko. Kuului miesten rauhallisempia kurkkuääniä, jotka kuulostivat esteleviltä. Mutta äkkiä ne hukkuivat naisäänisten sanojen, kiljaisujen, sadatusten ja vastalauseiden hillittömään tulvaan ja häipyivät kuulumattomiksi. Sitten syntyi pelokas hiljaisuus. Äkkiä kantautui papin korviin kumeita kolahduksia, joiden syy oli ensi silmänräpäyksessä käsittämätön. Oli toukokuu, mutta kuitenkin kuulosti samanlaiselta kuin olisi kastanjapuu syksyllä tuulenpuuskan pudistamana ravistanut yhdellä kertaa maahan joukoittain hedelmiään. Kovat kastanjat kopsahtavat tipahtaessaan maan pinnalle.

Francesco kumartui katsomaan ikkunasta.

Kauhukseen hän näki, mitä torilla oli tekeillä. Hän säikähti, tyrmistyi niin pahasti, että vasta epätoivoisen itsepintaisesti soitetun rippikellon korviasärkevä, kimeä kilinä palautti hänet tajuihinsa. Ja kiireisesti hän sitten riensi kirkkoon ja sen ovelle sekä tempaisi rippilapsen, joka oli Agata, kellon rivasta kirkkoon. Sitten hän astui oven edustalle.

Asia oli selvä: hyljeksityn saapuminen paikkakunnalle oli huomattu, ja oli käynyt, kuten sellaisessa tapauksessa tavallisesti kävi. Oli koetettu kivittämällä karkottaa hänet ihmisten asuinsijoilta, kuten olisi tehty jokaiselle syyhyiselle koiralle tai sudelle. Pian oli lapsia ja lapsien äitejä liittynyt ahdistamaan seurakunnasta hylättyä, kirousta tuovaa olentoa sallimatta kauniin tytön hahmon millään tavoin sekoittaa sitä varmaa olettamusta, että heidän viskaamansa kivet olivat suunnatut vaaralliseen eläimeen, hirviöön, joka levitti ruttoa ja turmiota. Mutta varmana papin suojeluksesta Agata ei ollut sallinut heidän estää häntä pääsemästä päämääräänsä. Niin oli päättäväinen tyttö ahdistettuna ja vainottuna saapunut kirkon ovelle, johon vielä osui muutamia lapsenkäsien viskaamia kiviä.

Papin ei tarvinnut rangaistussaarnalla palauttaa kiihtyneitä seurakuntalaisia järkiinsä; he katosivat heti hänet nähtyään.

Kirkossa Francesco oli viittauksella kehottanut huohottavaa, äänetöntä vainottua lähtemään sieltä kanssansa pappilaan. Myös hän oli kiihtynyt, ja niinpä he molemmat kuulivat toistensa hengittävän sysäyksittäin.

Pappilan kapeassa porraskäytävässä, valkeiksi kalkittujen seinien välissä, seisoi hätääntynyt, nyt jo kuitenkin vähän rauhoittunut taloudenhoitajatar ottaakseen vastaan vainotun. Hänestä huomasi, että hän oli valmis auttamaan, jos apu olisi jollakin tavoin tarpeen. Vasta tämän vanhan rouvan nähtyään tuntui Agata heräävän tajuamaan silloisen tilansa nöyryyttävän puolen. Vuoroin nauravana, vuoroin kiukkuisena hän purki suustansa voimakkaita sadatuksia ja antoi siten papille tilaisuuden ensi kerran kuulla hänen ääntänsä, joka kuulosti Francescosta täyteläiseltä, sointuvalta ja sankarilliselta. Hän ei tiennyt, minkä tähden häntä vainottiin. Soanan pikkukaupunki tuntui hänestä melkein kuin ampiaispesältä tai muurahaiskeolta. Niin vimmastunut ja suuttunut kuin hän olikin, ei hänen mieleensä kuitenkaan johtunut miettiä tämän niin vaarallisen ilkivallan syitä. Hänhän tunsi tämän asiaintilan jo lapsuudestaan saakka ja piti sitä vain luonnollisena. Mutta puolustaudutaanhan myös ampiaisia ja muurahaisia vastaan. Joskin ahdistajamme saattavat olla eläimiä, kiihdyttävät ne meidät milloin vihaan tai raivoon, milloin epätoivoon, ja sen mukaisesti me puramme mieltämme uhkauksilla, kyynelillä tai mitä syvimmän halveksumisen ilmauksilla. Niin teki myös Agata, samalla kun taloudenhoitajatar nyt nyki hänen surkean repaleista asuaan kuntoon ja samalla kun hän itse laittoi kokoon hämmästyttävän tuuheana aaltoilevaa, ruosteenväristä okrankeltaiseen vivahtelevaa tukkaansa, joka oli hänen kiireesti juostessaan hajonnut valloilleen.

Tällä hetkellä Francesco kärsi pahemmin kuin milloinkaan intohimonsa puristuksessa. Vuoristoerämaassa villin, ihanan hedelmän tavoin kypsyneen naisen läheisyys, hänen tulistuneesta ruumiistaan säteilevä, huumaava hehku, se seikka, että tuo siihen saakka etäinen, saavuttamaton olento oli nyt Francescon oman pienen asunnon seinien sisällä, kaikki se aiheutti sen, että papin täytyi puristaa kätensä nyrkkiin, jännittää lihaksiaan, purra hampaitaan vastakkain, pysyäkseen kunnollisesti edes sellaisessakaan mielentilassa, jossa hänen aivonsa sekuntimääriksi täydelleen sumenivat. Milloin ne kirkastuivat, myllersi hänen mielessään suunnaton, sekava joukko kuvia, ajatuksia ja tunteita: maisemia, ihmisiä, perin kaukaisia muistoja, perhe-elämään ja ammattiin liittyviä, elämän entisiä, eloisia tuokiota yhtyi nykyisyyden kuvitelmiin. Ja ikäänkuin niistä sukeutuen pisti suloisena ja hirvittävänä näkyviin väistämätön tulevaisuus, johon hän tiesi ehdottomasti joutuvansa. Tämän sielussa vilisevän, sekasortoisen kuvarykelmän yläpuolella värähteli ajatuksia, lukemattomia, rauhattomia, mutta voimattomia. Tietoinen tahto, tunnusti Francesco, oli hänen sielussaan syösty valtaistuimeltaan, ja nyt vallitsi toinen tahto, jota ei käynyt vastustaminen. Kauhistuneena nuori mies myönsi joutuneensa sen armoille. Tämä mielentila muistutti riivausta. Mutta kun hänet valtasi kuolemansyntinä pidettävään rikokseen vievän, välttämättömän lankeemuksen aiheuttama sielunhätä, olisi hän samalla saattanut alkaa kiljua mitä hillittömimmästä riemusta. Hänen nälkäinen katseensa näki, tuottaen ennentuntematonta, ihmeellistä kyllyyttä. Vielä enemmän: nälkä oli tässä kylläisyyttä, kylläisyys nälkää. Hänen päähänsä välähti se kirottu ajatus, että yksin tässä oli hänen katoamaton, jumalainen ruokansa, jolla sakramentti taivaallisesti ruokkii uskovaisten kristittyjen sieluja. Hänen tunteensa olivat samanlaiset kuin epäjumalanpalvojan. Hänestä hänen ligornettolainen setänsä oli huono kuvanveistäjä. Minkä tähden hän ei ollut mieluummin maalannut? Kenties hänestä itsestään voisi vielä tulla maalari. Hän ajatteli Bernardino Luinia ja hänen suurta tauluaan läheisen Luganon vanhassa luostarikirkossa ja hänen siveltimensä siellä luomia ihania, vaaleaverisiä, pyhiä naisia. Mutta eiväthän ne olleet mitään verrattuina tähän kuumaan, perin eloisaan todellisuusolentoon.

Francesco ei nyt heti tiennyt, mitä hänen olisi pitänyt aluksi tehdä. Varoittava tunne sai hänet ensiksi pakenemaan tytön läheisyydestä. Monet syyt, jotka kaikki eivät olleet yhtä puhtaat, kehottivat häntä heti lähtemään sindacon puheille ilmoittamaan hänelle tapahtumasta, ennen kuin muut ennättäisivät sen tehdä. Sindaco kuunteli häntä rauhallisesti — Francesco oli onneksi tavannut hänet kotosalla! — ja omaksui asiassa papin kannan. Oli vain kristityn ja kelpo katolilaisen velvollisuus olla sallimatta vuorenrinteen kunnottoman elämän ilman muuta jatkua ja huolehtia noista syntiin ja häpeään kietoutuneista, pahamaineisista ihmisistä. Kyläläisiin ja heidän käyttäytymiseensä nähden taas hän lupasi ryhtyä ankariin toimenpiteisiin.

Nuoren papin poistuttua lausui sindacon sievä vaimo, jolla oli hiljainen, vähäpuheinen tapa suhtautua asioihin:

»Tämä nuori pappi saattaisi hyvinkin kohota kardinaaliksi, jopa paaviksi asti. Luultavasti hän vaivaa itseään paastolla, rukouksella ja yövalvonnalla. Mutta perkele väijyy juuri pyhimpiä ihmisiä, käyttäen helvetillisiä taitojaan ja mitä viekkaimpia juonia ja houkutuksia. Jospa tämä nuori mies olisi Jumalan avulla aina varuillaan niitä vastaan!»

Useat himokkaat ja myös kiukkuiset naisenkatseet seurasivat Francescoa, kun hän palasi pappilaan, kävellen mahdollisimman hätäilemättömästi. Tiedettiin, missä hän oli ollut, ja oli päätetty, ettei alistuttaisi ottamaan Soanan saastaa samaan joukkoon muutoin kuin väkivallan pakotuksesta. Ryhdikkäästi kävelevät neidot, jotka kantoivat polttopuita päälaellaan ja kohtasivat hänet torilla lähellä sarkofagia, tervehtivät häntä tosin nöyrästi, mutta näyttivät senjälkeen kopeilta. Francesco käveli tietänsä ikäänkuin kuumeessa. Hän kuuli lintujen sirkutuksen, vesiputouksen vuoroin paisuvan, vuoroin vaimenevan kohinan, mutta hänestä tuntui kuin hänen jalkansa eivät olisi olleet maassa, vaan kuin hän olisi ohjaamattomasti ajautunut eteenpäin äänien ja kuvien pyörteessä. Äkkiä hän huomasi olevansa kirkkonsa sakaristossa, sitten pääkuorissa alttarin edessä rukoilemassa neitsyt Marialta apua sisäisissä myrskyissään.

Mutta hänen rukouksensa eivät olleet lausutut siinä mielessä, että neitsyt Marian pitäisi vapauttaa hänet Agatasta. Sellainen toivomus ei olisi saanut tukea hänen sielustaan. Ne olivat pikemminkin armon kerjäämistä. Jumalan äidin piti ymmärtää, antaa anteeksi ja jos mahdollista hyväksyä. Äkkiä Francesco keskeytti rukouksensa ja käännähti pois alttarilta, kun hänen mieleensä sattumalta välähti se ajatus, että Agata oli saattanut lähteä pois. Hän tapasi tytön kuitenkin vielä pappilassa, ja Petronilla oli hänen seuranaan.

»Olen selvittänyt koko asian», virkkoi Francesco. »Tie kirkkoon ja papin luokse on jokaiselle avoin. Luota minuun; äskeinen ei enää uudistu.» Hänet valtasi lujuus ja varmuus, ikään kuin hän olisi nyt jälleen ollut oikealla tiellä ja hyvällä pohjalla. Petronilla lähetettiin viemään tärkeätä kirkollista asiakirjaa naapuripappilaan. Matkaa ei valitettavasti voinut siirtää tuonnemmaksi. Muuten taloudenhoitajattaren sopi selostaa tapaus kirkkoherralle. »Jos kohtaat ihmisiä, niin kerro heille», korosti Francesco vielä kerran, »että alppilaitumen Agata on luonani täällä pappilassa ja että minä opetan hänelle uskontomme, pyhän uskomme oppeja. Jos he tulevat sitä estämään, he saavat päällensä ikuisen kadotuksen rangaistuksen. Tulkoot he vain koolle kirkon edustalle pidelläkseen pahoin uskonsisartaan. Heidän kivensä eivät osu häneen, vaan minuun. Illan hämärtäessä saatan hänet vaikkapa alpille saakka.»

Taloudenhoitajattaren poistuttua alkoi pitkähkö hiljaisuus. Tyttö oli pannut kädet syliinsä ja istui edelleenkin samalla, hauraannäköisellä tuolilla, jonka Petronilla oli häntä varten siirtänyt valkeaksi kalkitun seinän viereen. Agatan silmät säpsähtelivät vielä, ja niistä leimahteli kärsityn loukkauksen tähden suuttumuksen ja salaisen vimman salamoita, mutta hänen täyteläisille madonnankasvoilleen oli yhä selvemmin levinnyt avuttomuuden ilme, kunnes vihdoin hiljainen, vuolas kyynelvirta kostutti hänen poskiaan. Francesco oli tällä välin seisonut selin häneen ja silmäillyt ulos avoimesta ikkunasta. Samalla kun hän salli katseensa lipua Soanan-laakson jättimäisillä kallioseinämillä, kohtalokkaalta alppilaitumelta järven rantaan saakka ja rehevältä viiniköynnöspengermältä kantautui yksinäisen, sulavan pojanäänen laulua, joka sekaantui vesiputouksen alituiseen kohinaan, täytyi hänen uskoa, että hänen ylimaailmallisen toiveensa toteutuminen nyt tosiaankin oli käsillä. Olisiko Agata vielä saapuvilla, kun hän kääntyisi? Ja jos Agata olisi paikalla, niin mitä hänen käännyttyään tapahtuisi? Eikö tämän kääntymisen täytyisi olla ratkaiseva koko hänen maalliseen olemassaoloonsa nähden, jopa vieläkin kauemmaksi?

Nämä kysymykset ja epäilykset saivat papin mahdollisimman kauan pysymään samassa asennossa, jotta hän voisi ennen ratkaisua vielä kerran käydä oikeutta tai ainakin neuvotella itsensä kanssa. Kysymyksessä olivat tällöin sekunnit eivätkä minuutit; mutta niinä sekunteina ei hänen mieleensä selvästi kuvastunut ainoastaan se, miten hän oli sekaantunut tähän juttuun, Luchino Scarabotan ensimmäisestä käynnistä alkaen, vaan myös hänen koko tietoinen elämänsä. Niinä sekunteina levisi koko viimeisen tuomion valtava näky, jossa olivat Isä, Poika ja Pyhä Henki, taivaalle, Generoson harjan yläpuolelle, ja kuului kauhistavaa pasuunantoitotusta. Toinen jalka Generoson laella, toinen järven toisella puolella kohoavalla kukkulalla, vasemmassa kädessä vaaka, oikeassa paljastettu miekka, seisoi arkkienkeli Mikael pelottavan uhkaavana, samalla kun inhottava, sarvipäinen ja kaviojalkainen saatana oli sijoittunut Soanan alpin taakse. Mutta mihin papin katse harhaantuikin, seisoi melkein kaikkialla mustiin puettu, mustahuntuinen nainen, joka ei ollut kukaan muu kuin hänen epätoivoinen äitinsä.

Francesco ummisti silmänsä ja puristi sitten molemmin käsin ohimoitaan. Käännyttyään sitten hitaasti ympäri hän katsoi kasvoillaan kauhuinen ilme pitkään tyttöä, joka kylpi kyynelissä ja jonka purppurainen suu vavahteli tuskaisesti. Agata säikähti. Francescon kasvot olivat vääntyneet, ikään kuin kuoleman sormi olisi niitä hipaissut. Sanaakaan lausumatta hän hoippui tytön luokse. Ja ikään kuin häntä selittämättömästi kietovan voiman nujertamana hän päästi korahduksen, joka samalla oli armonanojan hurja, elämänkiihkoinen ähkäisy, vaipui murtuneena Agatan eteen polvilleen ja väänteli ristissä olevia käsiään, ojentaen niitä häntä kohti.

Francesco ei ehkä olisi vielä pitkään aikaan siinä määrin sortunut intohimonsa valtaan, jollei kyläläisten rikollinen menettely Agataa kohtaan olisi herättänyt hänessä nimetöntä, kuumaa, inhimillistä myötätuntoa. Hän käsitti, mikä tätä olentoa, jolle Jumala oli suonut Afroditen kauneuden, varmasti odottaisi vastaisessa elämässä ja maailman keskuudessa, jollei hänellä olisi suojelijaa. Hänet, Francescon, olivat olosuhteet tänään tehneet hänen suojelijakseen, joka kenties oli pelastanut hänet kuolemasta kivitettynä. Hän oli siten saanut mieskohtaisen oikeuden tyttöön. Se ajatus ei ollut hänen mielessään selvänä, mutta vaikutti kuitenkin hänen toimintaansa; itsetiedottomasti hän raivasi tieltänsä kaikenlaiset esteet, arkailun ja pelokkuuden. Eikä hän hengessään nähnyt minkäänlaista mahdollisuutta lakata enää tukemasta tätä vainottua tyttöä. Hän seisoi Agatan rinnalla, vaikkapa maailma ja Jumala olisivat vastassa. Tällaisia mietteitä, tällaisia virtauksia liittyi, kuten sanottu, odottamattomasti intohimon puroon, ja niinpä se tulvi yli äyräittensä.

Ennen kaikkea ei hänen menettelynsä toistaiseksi kuitenkaan ollut poikkeamista oikealta tieltä eikä johtunut siitä, että hän olisi päättänyt tehdä syntiä; se oli vain voimattomuutta, avuttomuutta. Minkä tähden hän teki niinkuin teki, sitä hän ei olisi osannut sanoa. Tosiasiallisesti hän ei oikeastaan tehnyt mitään. Hänelle vain tapahtui jotakin. Ja Agata, jonka nyt olisi oikeastaan pitänyt säikähtyä, ei säikähtynyt, vaan näytti unohtaneen, että Francesco oli vieras ihminen ja pappi. Francesco tuntui äkkiä tulleen hänen veljekseen. Ja samalla kun hänen itkunsa kiihtyi voihkimiseksi, ei hän ainoastaan sallinut Francescon, jota nyt myös puistatti kyyneletön voihkiminen, ikään kuin lohduttaakseen syleillä häntä, vaan myös taivutti kyyneltyneet kasvonsa alaspäin ja painoi ne papin rintaa vasten.

Nyt hänestä oli tullut lapsi ja Francescosta isä, sikäli että viimeksi mainittu koetti rauhoittaa hänen tuskaansa. Mutta Francesco ei ollut koskaan tuntenut naisen ruumista niin likellä itseään, ja hänen hyväilynsä, hänen hellyydenosoituksensa muuttuivat pian enemmän kuin isällisiksi. Tosin hän selvästi oivalsi, että tytön voihkinassa ja valittelussa piili eräänlainen tunnustus. Tyttö tiesi, sen Francesco käsitti, kuinka inhottavaa rakkautta hän sai kiittää olemassaolostaan, ja kärsi senvuoksi samanlaista tuskaa. Hän kantoi tytön kanssa tämän hätää ja vaivoja. Niin heidän sielunsa olivat liittyneet toisiinsa. Mutta pian hän kohotti Agatan suloiset madonnankasvot puoleensa, tarttuen hänen kaulaansa, vetäen häntä likemmäksi ja taivuttaen oikealla kädellään valkeata otsaa taaksepäin. Silmäiltyään sitten kauan himokkaasti tällä tavoin vangitsemaansa tyttöä, katseessaan mielettömyyden tulta, hän äkkiä kuin haukka sujautti huulensa toisen kuumalle, kyynelistä suolaiselle suulle ja viipyi erottamattomasti sulautuneena hänessä. — Kun maallista aikaa oli kulunut muutamia silmänräpäyksiä ja huumaavaa autuutta oli kestänyt iäisyyden mittaisia ajanjaksoja, vetäytyi Francesco äkkiä irti ja asettui tanakasti seisomaan molempien jalkojensa varaan; hänen huulillaan tuntui veren maku, ja hän sanoi: »Tule! Et voi mennä kotiin yksin ilman suojelijaa, minä saatan sinua.»

Sekava taivas kaartui alppimaiseman yllä Francescon ja Agatan hiipiessä pappilasta. He poikkesivat niittypolulle, jota pitkin he kapusivat alaspäin silkkiäispuiden välitse ja viiniköynnösten alitse pengermältä pengermälle kenenkään näkemättä. Francesco tiesi varsin hyvin, mitä hän oli jättänyt taaksensa, mitkä rajat hän oli sivuuttanut, mutta katumusta hän ei voinut tuntea. Hän oli muuttunut, kohonnut, vapautunut. Yö oli helteinen. Lombardian tasangolla näytti liikkuvan rajusäitä, joiden kaukaiset salamat säihkyivät viuhkamaisina vuorien jättiläishahmojen takaa. Pappilan ikkunoiden alla kasvavan, valtavan ison heisipuupensaikon tuoksuja kantautui sieltä ohitse juoksevan, solisevan lähdepuron veden mukana, ja niihin sekaantui vilpoisia ja lämpimiä tuulahduksia. Huumaantuneet matkakumppanukset eivät puhelleet. Francesco tuki tyttöä joka kerta, kun he hämärässä kapusivat muurin ylitse alemmalle pengermälle, sieppasipa hänet syliinsäkin, jolloin heidän sydämensä sykkivät vastakkain ja hänen janoinen suunsa imeytyi Agatan huuliin. He eivät tienneet, mihin he oikein halusivat, sillä Savaglian syvästä rotkosta ei ollut alpille vievää tietä. Mutta siitä he olivat yksimieliset, että heidän tuli varoa nousemasta sinne kylän lävitse. Mutta kysymys ei ollutkaan siitä, että heidän olisi pitänyt saavuttaa jokin ulkoinen, jokin kaukainen päämäärä, vaan siitä, että heidän tuli nauttia läheisestä, saavutetusta onnesta.

Miten maailma olikin siihen saakka tuntunut niin kuolleelta ja tyhjältä kuin kuona, ja mitä muutoksia siinä oli tapahtunut! Miten se oli muuttunut papin silmissä, ja miten hän oli muuttunut siinä? Poistettuja, arvottomia olivat hänen ajatuksissaan kaikki sellaiset seikat, jotka siihen asti olivat merkinneet kaikkea. Isä, äiti ja opettajat olivat jääneet kuin madot vanhan, hylätyn maailman tomuun, samalla kun kerubi oli taaskin avannut paratiisin portin hänelle, Jumalan pojalle, uudelle Aatamille. Tässä paratiisissa, jossa hän nyt hurmaantuneena käveli ensimmäisiä askeliaan, vallitsi ajattomuus. Hän ei enää tuntenut olevansa minkään ajan tai minkään ikäpolven ihminen. Yhtä ajaton oli häntä ympäröivä öinen maailma. Ja koska nyt syntiinlankeemuksen aika, kirouksen ja perisynnin maailma oli hänen takanaan ja hän oli paratiisin vartioidun portin edustalla, ei hän enää myöskään tuntenut rahtuakaan pelkoa sitä kohtaan. Ei kukaan ulkopuolella oleva päässyt häntä vähääkään vahingoittamaan. Ei ollut hänen esimiestensä eikä edes paavinkaan vallassa estää häntä nauttimasta paratiisin vähäisimmästäkään hedelmästä eikä riistää häneltä hiukkaakaan hänen osakseen nyt kerta kaikkiaan tulleesta korkeimman autuuden armolahjasta. Hänen esimiehensä olivat muuttuneet hänen alaisikseen. Unohdettuina he asuivat itkun ja hammastenkiristyksen tietymättömiin häipyneessä maassa. Francesco ei enää ollut Francesco; hän oli ensimmäinen ihminen, jonka Jumalan henkäys oli juuri äsken herättänyt eloon, ainoa Aatami, Eedenin puutarhan ainoa valtias. Paitsi häntä ei synnittömän luomakunnan runsaudessa elänyt ainoatakaan muuta miestä. Tähtisikermät värähtelivät taivaallisesti soiden autuutta. Pilvet korahtelivat kuin kylläiset lehmät laitumella, purppuraiset hedelmät hehkuivat suloista iloa ja ihanaa virkistystä, puunrungoista kihosi tuoksuavaa pihkaa, kukat sirottelivat ilmaan oivallisia hajusteita; mutta kaikki tämä riippui kuitenkin Eevasta, jonka Jumala oli sijoittanut tänne kaikkien näiden ihmeiden joukkoon hedelmien hedelmäksi, mausteiden mausteeksi, hänestä, joka itse oli Jumalan suurin ihme. Kaikkien yrttien tuoksun, niiden hienoimman ytimen oli Luoja pannut hänen hiuksiinsa, ihoonsa, ja hänen ruumiinsa hedelmämaltoon, mutta hänen muotonsa, hänen sisältönsä vertaista ei ollut missään. Hänen muotonsa, hänen sisältönsä olivat Jumalan salaisuus. Muoto liikkui itsestään ja oli yhtä ihana levossa kuin liikkeessäkin. Se mikä hänessä oli ainetta tuntui olevan samaa sekoitusta kuin liljan- ja ruusunlehdet, mutta se oli puhtaammin viileä ja kuumemmin hehkuva, se oli samalla kertaa hennompi ja vastustuskykyisempi. Tässä hedelmässä oli elävästisykkivä ydin, siinä takoivat ihanat, värähtelevät sydämenlyönnit ja nauttijalleen se lahjoitti yhä enemmän yhä ihanampaa, yhä valikoidumpaa hurmaa sen taivaallisen runsauden silti vähenemättä.

Ja ihanimman piirteen tässä luomakunnassa, tässä jälleen saavutetussa paratiisissa saattoi päätellä Luojan läheisyydestä johtuvaksi. Täällä ei Jumala ollut suorittanut työtänsä loppuun ja jättänyt sitä silleen eikä myöskään asettunut siihen lepäämään. Päinvastoin ei luovaa kättä, luovaa henkeä, luovaa voimaa ollut viety täältä pois, vaan ne jatkoivat luomistyötänsä. Ja paratiisin kaikki osat ja jäsenet loivat edelleen. Francesco-Aatami, joka niin äsken oli tullut valajan työpajasta, tunsi olevansa läpikotaisin luova olento. Tuntien ylimaailmallista ihastusta hän etsi katseellaan Eevaa ja näki hänet, Jumalan tyttären. Hänessä oli vielä rakkaus, joka oli hänet muovannut, ja siinä kaikkien oivallisimmassa aineessa, josta Jumala oli tehnyt hänen ruumiinsa, oli vielä tuo yliluonnollinen kauneus, jota maan tomu ei ollut tahrannut. Mutta myös tämä luotu vapisi, paisui ja loisti toimivan luomisvoiman taivaallisesta hehkusta ja pyrki sulautumaan Aatamiin. Aatami puolestaan ikävöi häntä siirtyäkseen hänen kanssansa uuteen täydellisyyteen.

Agata ja Francesco, Francesco ja Agata, pappi, hyvästä kodista oleva nuorukainen ja tuomittu, halveksittu paimenenlapsi, olivat ensimmäinen ihmispari kavutessaan käsi kädessä laakson öisiä salapolkuja pitkin. He etsivät kätketyintä piilopaikkaa. Äänettöminä, sielu nimettömän ihmettelyn täyttämänä, sellaisen hurman vallassa, joka melkein pakahdutti heidän rintansa, he laskeutuivat yhä syvemmälle tähtihetken ihanaan ihmeeseen.

He olivat liikuttuneita. Se, että he tunsivat olevansa armoitettuja, valittuja, sekoitti heidän äärettömään onneensa vakavaa juhlallisuutta. He olivat kokeneet toistensa ruumiin tuntua, yhtyneet suudelmassa toisiinsa, mutta he tunsivat astelevansa tuntematonta päämäärää kohti. Se oli viimeinen mysteerio. Juuri senvuoksi Jumala loi, juuri senvuoksi hän oli pannut maailmaan kuoleman, ottanut senkin mukaan.

Siten saapui ensimmäinen ihmispari Savaglia-puron kovertamaan, ahtaaseen rotkoon. Se oli hyvin syvä, ja ainoastaan vähän käytetty polku vei puron äyrästä myöten vesialtaalle, johon vuoristovesi syöksyi kalliopengermien ylitse huimaavasta korkeudesta. Vielä melkoisen matkan päässä sieltä puro jakaantui kahteen haaraan, jotka yhtyivät taas, jättäen väliinsä pienen, vihreän saaren, josta Francesco piti ja jossa hän usein kävi, koska se muutamine sinne juurtuneine, nuorine omenapuineen oli sangen viehättävä paikka. Ja Aatami riisui kenkänsä ja kantoi Eevansa sinne. »Tule! Muutoin minä kuolen», hän hoki Agatalle. Ja he polkivat narsisseja ja pääsiäisliljoja rakastavaisten raskailla, miltei juopuneen tavoin horjuvilla jaloillaan.

Myös täällä rotkossa oli kesäisen lämmintä, vaikkakin kohiseva puro toi muassaan viileyttä. Kuinka lyhyt aika olikaan vasta kulunut tämän parin elämän käännekohdasta, ja kuinka etäiseksi oli jäänyt kaikki, mitä oli tapahtunut ennen sitä käännekohtaa! Koska saari oli aika etäällä kylästä, oli sen omistaja rakentanut sinne kivistä, risuista ja maasta majan saadakseen edes hiukan sateelta suojatun lehvävuoteen, jonkinlaisen turvapaikan satunnaisia säänvaihteluja vastaan. Kenties juuri tämä maja oli väikkynyt Aatamin mielessä, kun hän Eevan kanssa lähti laaksoon eikä vuorelle. Maja näytti olevan valmiina ottamaan vastaan rakastavia. Näytti siltä kuin tänne olisi salaperäisille palvelijoille ilmoitettu salaisen ihmiseksitulon lähestyvästä juhlasta, sillä majan ympärillä oli valopilviä, pilvinä kipinöitä, kiiltomatoja, aurinkokuntia, linnunratoja, joita usein kohosi mahtavina valosuihkuina ikään kuin ne olisivat tahtoneet kansoittaa tyhjän avaruuden. Niitä kumpusi leijailemaan niin korkealle rotkossa, ettei taivaan tähtiä enää voinut niistä erottaa.

Vaikka he sen tunsivatkin, oli tämä näytelmä, tämä äänetön lumo Francescosta ja syntisestä Agatasta kuitenkin ihmeellinen, ja heidän ihmettelynsä pidätti heitä hetkisen. »Tätäkö paikkaa», mietti Francesco, »olen niin usein etsinyt ja tätäkö olen mieltyneenä katsellut aavistamatta, mitä se minulle kerran merkitsisi? Se näytti minusta sellaiselta paikalta, johon sopisi vetäytyä erakoksi pois maailman kurjuudesta ja jossa voisi, kaikesta luopuen, syventyä Jumalan sanaan. En olisi milloinkaan pitänyt sitä sinä, mikä se oikeastaan on, saarena Phrat- tai Hiddekel-virrassa, Paratiisin salatuimman ja suurimman autuuden paikkana. Ja salaperäiset, loistavat kipinäpilvet, hääkokot, uhrikokot, tai mitä ne lienevät olleet, irrottivat hänet täydelleen maasta. Jos hän muisti maailmaa, niin hän tiesi, että maailma virui voimattomana Eedenin puutarhan portin edessä kuten merestä noussut seitsenpäinen lohikäärme, seitsenpäinen hirviö? Mitä hän niistä välitti, jotka palvoivat lohikäärmettä? Se sai herjata Jumalan majaa. Sen kuola ei räiskyisi majalle saakka. Francesco, pappi, ei ollut milloinkaan tuntenut sellaista Jumalan läheisyyttä, sellaista turvallisuutta hänessä, sellaista oman persoonallisuuden unohdusta, ja vuoristopuron solistessa tuntuivat siihen vähitellen yhtyvän vuorten sointuva jyminä, kallionhuippujen urkumusiikki, tähtien myriadien kultaisten harppujen helinä. Enkelini kuorot riemuitsivat kautta äärettömyyden, kuin myrsky kohahtivat ylhäältä urut, ja kellot, kellot, kellojen, hääkellojen, pienten ja isojen, kumeiden ja heleiden, raskaitten ja keveitten, soitto levitti tainnuttavan autuasta juhlallisuutta maailmankaikkeuteen. — Ja niin he toisiinsa kietoutuneina vaipuivat lehvävuoteelle.

Ainoakaan silmänräpäys ei pysy paikallaan, ja joskin ihminen tuskaisen hätäisesti tahtoo pidättää ylimmän riemun tuokioita, hän ei saa niistä otetta, vaikka hän kuinka koettaisi. Francescon koko elämä oli ollut, kuten hänestä tuntui, askelmia tämän nyt eletyn mysteerion kukkulalle. Voisiko hän vastaisuudessa hengittää, jollei hän voisi pitää siitä kiinni? Miten hän voisi kestää kirottua olemassaoloa, sitten kun hänet jälleen olisi syösty pois sisimmän taivaansa ihastuttavista nautinnoista? Nautinnon yliluonnollisessa huumassa nuorukainen tunsi vihlovan tuskaisesti kaiken katoavaisuuden, omistamisen nautinnossa menettämisen tuskan. Hänestä tuntui kuin hänen olisi pitänyt juoda pikarillinen suloista viiniä ja sammuttaa yhtä suloinen jano; mutta pikari ei koskaan tyhjentynyt, eikä jano siitä huolimatta sammunut. Eikä juoja halunnutkaan suloisen janonsa sammuvan eikä pikarin tyhjentyvän; kuitenkin hän imi siitä himokkaan vimman vallassa, ja häntä kiusasi se, ettei hän milloinkaan päässyt pohjaan saakka.

Puron kohinan ympäröimänä, siihen vaipuneena, kiiltomatojen tanssin piirittämänä he kaksi lepäsivät kahisevalla lehvävuoteella tähtien pilkistellessä majan katon lävitse. Francesco oli vavisten vallannut kaikki Agatan salaisuudet, joita hän oli ihaillut, pitäen niitä saavuttamattomina. Hän oli sukeltanut tytön valloillaan olevaan tukkaan, hänen huulensa olivat imeytyneet tytön huuliin. Mutta heti oli hänen silmänsä vallannut kateus hänen suutansa kohtaan, joka oli piilottanut tytön suloisen suun näkyvistä. Ja yhä käsittämättömämpinä, yhä hehkuvampina, yhä huumaavampina kumpusivat Agatan nuoren ruumiin salaiset autuuden lähteet. Se, mitä Francesco ei ollut uskaltanut toivoakaan saavansa omakseen sen kuumina öinä väikkyessä hänen mielessään, ei ollut mitään verrattuna siihen, minkä rajaton omistaja hän nyt oli.

Ja hekumoidessaan hän yhä uudelleen alkoi epäillä. Täyttymyksen yletön runsaus sai hänet kyltymättömänä yhä uudelleen varmistautumaan omaisuudestaan. Ensimmäistä kertaa hänen sormensa, hänen vavahtelevat kätensä ja kämmenensä, käsivartensa, rintansa ja lanteensa tunnustelivat naista. Ja Agata oli hänestä enemmän kuin nainen. Hänestä tuntui, kuin hän olisi jälleen löytänyt jotakin, minkä hän oli kadottanut, menettänyt, jota ilman hän oli ollut rampa ja minkä kanssa hän nyt oli liittynyt samaksi kokonaisuudeksi. Oliko hän milloinkaan ollut erossa näistä huulista, näistä hiuksista, näistä rinnoista ja käsivarsista? Siinä oli jumalatar, ei nainen. Eikä se yleensä ollut mitään itsessään; hän kaivautui maailman ytimeen, painoi korvansa neitseellisten rintojen alle ja kuuli, autuaallisesti väristen, maailman sydämen sykkivän.

Heidät valtasi se huuma, se horrostila, jossa luomisen riemut muuttuvat valppaan tuntemisen kiihkoksi ja valppaan tuntemisen kiihko muuttuu unohdushuumauksen riemuksi, jossa milloin Francesco nukahti neidon syleilyyn, milloin Agata hänen syleilyynsä. Kuinka kummallisesti ja kuinka luottavasti tuo arka, metsistynyt tyttö olikaan sopeutunut papin hyväilevään pakotukseen, kuinka alttiina ja onnellisena hän Francescoa palvelikaan! Ja kun Agata nukahti hänen käsivarsilleen, väikkyi tytön kasvoilla sama rauhallinen hymy, joka väikkyy sylilapsen kasvoilla, kun se kylläisenä sulkee silmänsä äidin sylissä painautuneena äidin rintaa vasten. Mutta Francesco katseli, ihaili ja rakasti nukkujaa. Agatan ruumista puistattivat värähdysaallot, jollaisia elämän jännittyneisyyden laukeaminen aiheuttaa. Usein hän huudahti unissaan. Mutta kun hän avasi uneksuvat luomet, näkyi aina sama hullaannuttava hymy ja sitten sama raukeaminen äärimmäisessä antaumuksessa. Joka kerta kun nuorukainen uinahti, tuntui hänestä kuin jokin voima olisi hiljaa, hiljaa irrottanut olennon, jota hän koko ruumiillaan tuntien piti syleilyssään. Mutta joka kerta seurasi tätä kadottamisen tuokiota heräämishetkellä ensiksi korkeimman, kiitollisesti aistitun sulouden tuntu: sanoin kuvaamatonta unta seurasi mitä armaimman todellisuuden autuas, valpas tunteminen.

Se se oli, paratiisinhedelmä, sen puun hedelmä, joka kasvoi keskellä puutarhaa. Francesco oli kietoutunut siihen koko ruumiineen. Se oli elämänpuun hedelmä eikä hyvän ja pahan tiedon puun hedelmä, jolla käärme oli viekoitellut Eevan. Pikemminkin se oli se, jonka nauttiminen teki ihmisen Jumalan kaltaiseksi. Korkeamman, toisenlaisen autuuden saavuttamisen toivokin oli Francescossa kuollut. Ei maassa eikä taivaassa ollut hänen riemuihinsa verrattavia riemuja. Ei ollut ainoatakaan kuningasta, ei ainoatakaan jumalaa, jota tämä hekumallisessa runsaudessa kieriskelevä nuorukainen ei olisi pitänyt surkeana kerjäläisenä. Hänen puheensa oli typistynyt soperrukseksi, katkonaiseksi huohotukseksi. Hän imi Agatan avoimien huulten välistä huokuvia, huumaavia henkäyksiä. Hän suuteli hekuman kuumat kyyneleet pois tytön silmäripsistä ja poskilta. Silmät suljettuina, vain hieman niitä raotellen, he molemmat nauttivat toisistaan, katse sisään päin suunnattuna, tunteet kuumina ja kirkkaina. Mutta se kaikki oli enemmän kuin nautintoa, se oli pikemminkin jotakin sellaista, mitä ilmaisemaan ihmiskieli ei riitä.

* * * * *

Seuraavana päivänä Francesco piti aamumessun täsmällisesti. Hänen poissaoloaan ei ollut kukaan huomannut, hänen kotiintuloaan ei edes Petronillakaan. Kun hänen täytyi kiireisesti puhdistauduttuaan oitis lähteä odottavan apulaisen luokse sakaristoon ja sitten alttarille, pienen, vartoavan seurakunnan eteen, ei hän ehtinyt ajattelemaan asiaa. Ajatteleminen alkoi, sittenkun hän oli jälleen pappilassa, jälleen pienessä huoneessaan, johon taloudenhoitajatar kattoi hänelle tavanmukaisen aamiaisen. Mutta tästä ajattelusta ei heti ollut seurauksena varma selviäminen. Vanha ympäristö ja alkava päivä loivat pikemminkin koettuun elämykseen epätodellisuuden tunnun, joten se kalpeni ikään kuin menneeksi uneksi. Mutta olihan se kuitenkin tositapahtuma. Ja vaikkakin se tuntui haaveellisemmalta ja uskomattomammalta kuin mikään Francescon koskaan näkemä uni, ei hän kuitenkaan voinut väittää sitä tapahtumattomaksi. Hän oli kokenut hirvittävän lankeemuksen; sitä seikkaa ei voinut selittelemällä kiertää. Kysymys oli siitä, oliko enää yleensä mahdollista nousta tämän putoamisen, tämän kauhean syntiinlankeemuksen jälkeen. Hän oli pudonnut niin syvälle ja niin korkealta, että papin täytyi epäillä nousemisen mahdollisuutta. Ei ainoastaan kirkollisessa, vaan myös maailmallisessa mielessä tämä kauhistava lankeemus oli vailla vertaistaan. Francesco muisteli sindacoa ja sitä, miten hän oli sindacon kanssa puhellut alpilla asuvien onnettomien mahdollisesta pelastumisesta. Vasta nyt hän syvässä alennustilassaan salaisesti tunsi, kuinka voimakas papillinen ylpeys, kuinka pöyhkeä itsekylläisyys häntä silloin oli paisuttanut. Hän puri hampaansa yhteen häpeästä, mitättömän, paljastetun petkuttajan tavoin hän ihan kuin käpertyi häpeästä alastomassa avuttomuudessaan. Eikö hän vieläkin ollut pappi? Eivätkö Soanan vaimot ja neidot olleet pitäneet häntä miltei epäjumalanaan?

Entä eikö hänen ollut onnistunut kohottaa paikkakunnan kirkollista henkeä siinä määrin, että messujen kuunteleminen ja kirkossakäynti oli jälleen vakiintunut tavaksi jopa miestenkin keskuudessa? Nyt hänestä oli tullut Jumalan kavaltaja, seurakuntansa pettäjä ja kavaltaja, kirkon pettäjä, sukunsa kunnian pettäjä, oman itsensä pettäjä, jopa noiden halveksittujen, hyljeksittyjen, pahamaineisten ja surkuteltavien Scarabota-poloisten pettäjä, joiden sieluja hän oli ollut pelastavinaan, mutta jotka hän nyt vasta oli oikein kietonut kadotukseen.

Francesco ajatteli äitiään. Äiti oli ylpeä, melkeinpä miesmäinen nainen, joka hänen lapsena ollessaan oli suojellut ja johtanut häntä lujalla kädellä ja jonka taipumaton tahto oli viitoittanut myös hänen vastaisen elämänsä uran. Hän tiesi, ettei äidin kovuus häntä kohtaan ollut mitään muuta kuin hehkuvaa äidinrakkautta ja että pojan kunnian vähäisinkin tahraantuminen loukkaisi hänen ylpeyttään mitä ankarimmin — mutta pojan vakava hairahtuminen iskisi parantumattoman haavan hänen sisimpään elämäänsä. Omituista, kuinka mahdotonta oli edes ajatella tätä todella tapahtunutta, läheistä ja selvästi elettyä kokemusta äidin yhteydessä.

Francesco oli vaipunut mitä inhottavimpaan lokaan, lopullisen turmeluksen suohon. Sinne olivat jääneet hänen pappisvalansa; kristittynä, äitinsä poikana, jopa yleensä ihmisenä hän oli kärsinyt tappion. Äidin ja yleensä ihmisten mielestä, mikäli he olisivat saaneet tiedon hänen rikoksestaan, olisi hänessä jäljellä ainoastaan ihmissusi, löyhkäävä, demoninen eläin. Nuorukainen ponnahti pystyyn tuolilta, pois pöydällä lepäävän messukirjan luota, johon hän oli näön vuoksi syventynyt. Hänestä oli tuntunut kuin olisi taloa pieksänyt kivikuuro, ei sellainen kuin edellisenä päivänä, kivittämisyrityksen aikana, vaan sata, tuhat kertaa voimakkaampi, ikään kuin olisi pappila pitänyt tuhota tai ainakin muuttaa sorakasaksi ja hänet haudata sen raunioiden alle myrkyllisen rupisammakon tavoin. Hän oli kuullut kummallisia ääniä, kauhistavia kiljaisuja, vimmaisia huutoja ja tiesi, että raivoavien, kiviä väsymättömästi sinkoilevien ihmisten joukossa eivät olleet ainoastaan kaikki soanalaiset, sindaco ja sindacon puoliso, vaan myös Scarabota perheineen ja, jopa kaikkein etumaisimpana, hänen äitinsä.

Mutta jo muutamien tuntien kuluttua oli sijalle tullut tyyten toisenlaisia kuvitelmia ja mielenliikkeitä. Kaikki se, mikä oli johtunut oman sielun tarkkailusta, teon herättämästä kammosta ja synnintunnosta, tuntui nyt täysin kaikonneen. Francescoa vaivasi ennen tuntematon hätä, polttava jano. Hänen sisäinen minänsä parkui, kuten hehkuvassa aavikonhietikossa nääntyvänä kieriskelevä ihminen huutaa vettä. Ilmassa ei tuntunut olevan niitä aineksia, joita ihminen tarvitsee hengittääkseen. Pappila muuttui papille häkiksi, jonka seinien sisällä hän asteli kivistelevin polvin rauhattomana kuin petoeläin, päättäen, jollei häntä vapautettaisi, mieluummin puskea päänsä murskaksi seinään kuin jatkaa entistä elämäänsä. Miten on mahdollista elää kuolleena, hän kysyi itseltään silmäillessään ikkunasta kyläläisiä. Miten he jaksoivat ja miten he saattoivat hengittää? Miten he sietivät surkeata olemassaoloaan, kun he eivät tunteneet sitä, mistä hän oli nauttinut ja mitä hän nyt kaipasi? Ja Francesco kasvoi omissa silmissään. Hän katseli väheksyvästi paaveja, keisareita, ruhtinaita ja piispoja, kuten ihmiset katselevat muurahaisia. Jopa janossaankin, kurjuudessaan, puutteessaankin hän teki niin. Epäilemättä hän ei enää ollut elämänsä herra. Ylivoimainen lumous oli tehnyt hänet täysin tahdottomaksi ja, jollei Agataa olisi ollut, täysin elottomaksi Eroksen uhriksi, sen jumalan uhriksi, joka on vanhempi ja mahtavampi kuin Zeus ja kaikki muut jumalat.

Antiikin kirjoituksista hän oli lukenut sellaisesta lumouksesta ja tästä jumalasta ja hymyillen väheksynyt molempia. Nyt hän tunsi selvästi, että täytyi ajatella jopa nuolta ja syvää haavaa, jolla tämä jumala muinaisajan ihmisten arvelun mukaan myrkytti uhrinsa veren. Olihan hänessä sellainen haava, ja se poltti, kalvoi, kirveli, repi ja jäyti häntä. Hän tunsi kauheasti vihlovia tuskia — kunnes hän hämärän tultua lähti, sisimmässään ikäänkuin voihkien onnesta, kohti samaa pientä saarta, sitä maailmaa, jossa hän oli eilen yhtynyt rakastettuunsa ja jossa hän oli uudelleen sopinut kohtaavansa hänet.

* * * * *

Vuoripaimen Ludovico, jonka seudun asukkaat tunsivat »Soanan kerettiläisen» nimellä, vaikeni ehdittyään käsikirjoituksensa siihen kohtaan, jossa kertomus katkeaa. Vieras olisi mielellään kuullut tarinan loppuun saakka. Mutta kun hän oli kyllin avomielinen lausuakseen sen toivomuksen, ilmaisi isäntä, ettei hänen käsikirjoituksensa jatkunut pitemmälle. Hän olikin sitä mieltä, että kertomuksen sopi, jopa piti päättyä siihen. Vieras ei ollut sitä mieltä.

Miten kävi Agatan ja Francescon, Francescon ja Agatan? Pysyikö asia salassa vai saariinko se ilmi? Oliko rakastavien keskinäinen kiintymys pysyväinen vai hetkellinen? Saiko Francescon äiti tietää asiasta? Ja kuulija halusi lopuksi tietää, oliko kertomuksen pohjana tositapaus vai oliko se pelkkää kuvittelua.

»Sanoinhan jo», vastasi Ludovico hieman kalveten, »että tositapaus antoi aiheen kyhäykseeni.» Sen jälkeen hän oli vaiti pitkän tovin. »Noin kuusi vuotta takaperin», jatkoi hän sitten, »on pappi kirjaimellisesti karkoitettu alttarilta ja kirkosta kepiniskuilla ja kivenheitoilla. Kun palasin Argentiinasta Eurooppaan ja tulin tälle seudulle, kertoivat siitä joka tapauksessa minulle niin monet ihmiset, etten itse lainkaan epäile tapahtuman todenperäisyyttä. Myös sukurutsaukseen langenneet Scarabotat ovat, tosin toisennimisinä, eläneet täällä Generosolla. Agatan nimi on keksitty, valitsin sen yksinkertaisesti tuon Sant’ Agatan pikku kappelin mukaan, jonka kohdalla, kuten näette, ruskeat kalasääsket vieläkin leijailevat. Mutta Scarabota-parilla on todellakin muiden synninhedelmien muassa ollut täysikasvuinen tytär, ja papin on syytetty olleen luvattomassa yhteydessä hänen kanssaan. Pappi ei ole, kuten kerrotaan, väittänyt sitä valheeksi eikä myöskään osoittanut vähäisintäkään katumusta, ja paavin väitetään sen vuoksi erottaneen hänet seurakunnan yhteydestä. Scarabota-poloisten täytyi poistua tältä seudulta. He kuuluvat — vanhemmat, eivät lapset — kuolleen Riossa keltakuumeeseen.»

Viini sekä paikan, hetken, seuran ja erityisesti luetun tarinan ynnä kaikenlaisten siihen liittyvien mystillisten seikkojen kuulijassa aiheuttama kiihtymys tekivät hänet edelleenkin tungettelevaksi. Hän tiedusti vieläkin Francescon ja Agatan kohtaloa. Siitä ei paimen osannut sanoa mitään. »He kuuluvat vain pitkän ajan olleen seudun pahennuksena, koska he häpäisivät kaikkialla hajallaan olevia, yksinäisiä pyhäkköjä käyttämällä niitä rikollisen himonsa suojapaikkoina.» Nämä sanat lausuttuaan erakko purskahti perin välittömään, kauan hillittömästi raikuvaan, äänekkääseen ja vapaaseen nauruun.

Miettivänä ja omituisesti liikuttuneena lähti tämän matkaseikkailun kertoja kotimatkalle. Hänen päiväkirjassaan on tästä taivalluksesta kuvauksia, joita hän ei kuitenkaan halua ottaa tähän. Niin sanottu sininen hetki, joka alkaa, kun aurinko painuu taivaanrannan taakse, oli joka tapauksessa silloin erikoisen kaunis. Kuului Soanan putouksen kohina. Ihan samalla tavoin olivat Francesco ja Agata kuulleet sen kohisevan. Vai kuulivatko he sittenkin sen kohinan vielä nytkin ja juuri tällä samalla hetkellä? Eikö Scarabotan kiviröykkiö ollut tuolla? Eikö sieltä kuulunut hilpeiden lapsien ääniä, joihin sekaantui vuohien ja lampaiden määkimistä? Matkamies pyyhkäisi kädellään kasvojaan ikään kuin repäistäkseen häiritsevän hunnun syrjään; oliko hänen kuulemansa pikku kertomus todenperäinen, tämän vuoristomaiseman pohjalla kasvanut, kuten pienen pieni katkero tai jokin sen tapainen, vai oliko tämä ihana, mahtava vuoristo, tämä jähmettynyt jättiläismaailma kohonnut tuon pienen tarinan puitteista? Hänen aprikoidessaan sitä ja muuta samanlaista kantautui hänen korviinsa laulavan naisen sointuva ääni. Olihan erakko muka naimisissa. Ääni soi kuten avarassa, akustisesti hyvässä salissa, kun ihmiset pidättävät hengitystään voidakseen vain kuunnella. Myös luonto pidätti henkeään. Ääni tuntui laulavan kallioseinämässä. Ainakin se usein tuntui tulvivan siitä laajoina, suloisen pehmeinä ja tulisen ylevinä nousuina ja laskuina. Laulajatar vain tuli, kuten kävi ilmi, ihan päinvastaiselta suunnalta, nousten Ludovicon kivimajalle vievää polkua pitkin. Hän kantoi päälaellaan saviastiaa, jota hän hiukan tuki kohotetulla vasemmalla kädellään, samalla kun hän oikealla talutti tyttöstä. Siten sai hänen täyteläinen, mutta kuitenkin solakka vartalonsa suoran, kauniin ryhdin, joka tekee niin juhlallisen, suorastaan ylevän vaikutuksen. Jokin aavistus niin kuin kirkastuksena välähti katsojan sielun lävitse tämän näyn edessä.

Todennäköisesti hänet oli nyt huomattu, sillä äkkiä laulu taukosi. Polkua pitkin nouseva nainen lähestyi läntisen taivaanpuoliskon hohteen täysin valaisemana. Lapsi kuului vastaavan äidille rauhallisella, syvällä äänellä. Sitten kuului, kuinka nainen paljaat jalkapohjat läpsähdellen nousi karkeasti hakattuja portaita. Taakan tähden piti astua tanakasti ja varmasti. Odottajasta tuntuivat tämän kohtauksen edellä kuluvat silmänräpäykset arvaamattoman jännittäviltä ja arvoituksellisilta. Nainen näytti kasvavan. Katsoja näki korkealle kiinnitetyn hameen, näki joka askeleella polven tuokioksi paljastuvan, näki paljaiden olkapäiden ja käsivarsien pistävän esiin, näki pyöreät, naiselliset, ylpeän itsetietoiset, mutta siitä huolimatta lempeät kasvot, joita kuin alkuolennolla ympäröi tuuhea, punaruskean maan värinen tukka. Eikö siinä ollut miesnainen, sankarinainen, syyrialaisten jumalatar, synnintekijätär, joka rikkoi välinsä Jumalan kanssa lahjoittaakseen itsensä täydelleen ihmiselle, miehelle?

Kotiin palaava vieras oli astunut sivulle, ja valoa hohtava ruukunkantajatar, kanefora, meni hänen ohitseen, taakan tähden melkein huomaamattomasti vastattuaan hänen tervehdykseensä. Hän käänsi molemmat silmänsä mieheen päin, samalla kun pää pysyi suunnattuna suoraan eteenpäin. Samassa lehahti kasvoille ylväs, itsetietoinen, tietävä hymy. Sitten hän uudelleen laski katseensa tiehen, samalla kun hänen silmäripsiensä lomitse näytti säihkyvän yliluonnollisia kipunoita. Katsoja oli ehkä liian kiihtyneessä mielentilassa päivän helteestä, viinistä ja kaikesta muusta kokemastaan, mutta varmaa on: hän tunsi muuttuvansa hyvin, hyvin pieneksi tämän naisen edessä. Nuo täyteläiset, kaikessa huumaavassa suloudessaan miltei pilkallisesti kaartuneet huulet tiesivät, ettei niitä käynyt vastustaminen. Ei mistään voinut saada suojaa eikä aseita tuon kaulan, noiden olkapäiden ja tuon elämänhengen autuuttaman ja liikuttaman rinnan vaatimusta vastaan. Hän nousi maailman syvyydestä ja nousi ihmettelevän miehen ohitse — ja hän nousee nousemistaan iäisyyteen saakka sellaisena olentona, jonka armottomiin käsiin taivas ja helvetti ovat luovutetut.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK SOANAN KERETTILÄINEN ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.