The Project Gutenberg eBook of Valkea talo

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Valkea talo

Romaani

Author: Herman Bang

Translator: Aarni Kouta

Helmi Wecksell

Release date: March 12, 2024 [eBook #73152]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Kust.Oy Ahjo

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VALKEA TALO ***

VALKEA TALO

Romaani

Kirj.

HERMAN BANG

Suomentanut

Helmi Wecksell

Runot suomentanut

Aarni Kouta

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Ahjo, 1919.

Tell me the tales, that to me were so dear, long, long ago long, long ago.

— Lapsuus antaa pohjavärin koko elämälle, äiti. Muut värit vain heijastuvat siitä. Kun minä tahdoin saada elämältä jotakin, sain minä sinun taistelusi, sinun tuskasi. Yleisessä sekavuudessa merkitsi minulle onnea vain se, minkä tiesin sinut onnelliseksi saattavan: Rauha, rauha. Jo lapsena. Ja nuorukaisen syvin elämys, nainen, ei tullut minun silmäini eteen. Minähän niin rakastan elämää, äiti, minä tiedän kuinka väkevä on elämä ja hengin hiljaa rakkauden kukkaistuoksua, mutta parhainta on kuitenkin kaihoni — minä seison kerjäläisenä tiellä, kun tytöt astuvat ohitseni ulos kevääseen.

— Entä teoksesi, poikani, etkö ole elänyt mitään, minkä voisit ihmisille antaa?

— Olen antanut heille tuskistani; se on liikuttanut heitä — minulle se ei ole ollut mitään; minä tuhlasin siinä sydämeni saamatta mitään, iloa tuntematta — — —

Georg Hirschfeld.

YSTÄVÄLLE.

Long, long ago — long ago.

[Kauan, kauan sitte. — Suom.]

Lapsuuteni päivät, tahdon kutsua teidät takaisin. Suloiset ajat, jolloin en kateutta tuntenut, teitä tahdon muistella.

Äitini kevyet askeleet kaikukoot valoisissa huoneissa, ja ne, jotka nyt ovat harmaantuneet elämän taakan alla, hymyilkööt niinkuin hymyilee se, joka ei kohtaloaan tunne. Vainajat puhukoot hellällä äänellä, ja vanhat laulut soikoot muistojen kuorossa.

Mutta tulkoon kuuluville katkeriakin sanoja, raskaita sanoja, joita puhuu se, joka on tehnyt katkeran tilin raskaan elämän kanssa.

Tell me the tales, that to me were so dear,

long long ago, long long ago.

[Kerro minulle sadut, jotka olivat minulle niin rakkaat kauan, kauan sitte. — Suom.]

Oli hämärä hetki kodissa.

Varjot pitenivät pitenemistään kimmeltävällä lumihangella. Piharakennukset ja korkeat poppelit häipyivät näkyvistä. Jens renki lyhty kädessä kulki yksinään tallin vaiheilla.

Me lapset istuimme sisällä kukin jakkarallaan. Huone oli suuri, nurkat kaukana. Pimeyskö siihen oli syynä, että piilotimme päämme uutimen taakse?

Äidin ääni kaikui niin vienona, harpun helähdyksenä soivat klaverin kielet:

Tell me the tales, that to me were so dear, long, long ago long, long ago.

Laulu taukosi. Ääntä ei kuulunut. William, joka istui lähinnä äitiä, oli vaipunut uneen jakkaralleen.

— Äiti, laula vielä.

Kynttilöistä levisi valkeille koskettimille ja huonekaluille hiukan valoa, mutta muuten oli pimeä. Jens renki tassutteli hiljaa lyhtyineen akkunoiden ohi.

— Äiti, laula vielä.

Niin varovasti aukaistiin ovi. Isän huoneen ovi.

Täynnä Petterin lauluja veen oli syli, pien' Helle astunut siit' oli yli. Ja ankkurins' urho nosti, sai tuulen myötäisen, pois purjehti Tanskanmaasta, pois luota neitosten. Sanat sorjat useasti luo riemun, tutuks tuskien vie mun sanat sorjat.

Äänettömyys vallitsee. Varjona näkyy äiti, hentona ja suorana. Kun varjo vaikenee, kuuluu suuren seinäkellon naksutus.

Sanat sorjat useasti luo riemun, sanat sorjat tutuks tuskien vie mun, sanat sorjat.

Ulkona nostetaan hiljaa oven säppeä. Palvelustytöt tahtovat kuunnella. Keskellä pöytää palaa kynttilä messinkisessä jalustassa. Sen ympärillä istuvat tytöt kuunnellen, kun "rouva laulaa".

Isäntärenki hiipii sisään. Puukengät on hän varovasti asettanut ulkopuolelle ovea ja nojautuu vesisaavin vieressä olevaan pielukseen.

— Lapset.

— Niin, äiti.

— Laulakaa tekin.

Äiti korottaa ääntänsä, lyö hiukan voimakkaammin herkkiä koskettimia ja laulaa taas:

Maa on niin kaunis kirkas Luojan taivas, ihana sielujen toiviotie.

Hiukan pimeän arkoina kaikuvat äidin johdolla lasten äänet yhä hämärtyvässä huoneessa.

Maailman kautta kuljemme laulain.

Taivasta kohden matka vie.

Keittiössä istuvat palvelustytöt vielä äänettöminä palavan kynttilän ympärillä.

Miehevä Mari kuivaa kyyneleen karkealla kädellään.

— Tuota laulua tahtoo rouva kuulla kuollessaan.

Kaikki on ääneti. Suuri seinäkello vain puhelee.

Silloin kuuluu pieni poika hiljaa sanovan nurkastaan:

— Äiti, laula vielä kerran se laulu, jota en ymmärrä.

— Äidin varjo on vielä vaiti. Sitten kaikuvat — mutta heikommin — harpuntapaiset säveleet.

Tell me the tales,

that to me were so dear

long, long ago

long, long ago.

– – – –

Lapsuuteni päivät, teidät tahdon kutsua takaisin — suloiset viattomat ajat, jolloin sydän ei kärsinyt. Herttaiset päivät, jolloin kyyneleet eivät olleet katkeria.

Lapsuuteni päivät, jolloin äiti eli.

Muistan päivän, jolloin olimme poimimassa karhunmarjoja. — Äiti, me lapset ja koulun Tine.

Löysimme paljon marjoja ja köynnökset olivat niin kauniit.

Alas ojiin ja pitkin aitoja me juoksimme.

Me lapset takerruimme köynnöksiin ja huusimme. Kasvomme olimme tahranneet, niin että muistutimme Lauri sepän vekaroita.

- Katsoppas tuota poikaa, katso poikaa, huusi äiti.

Mutta Tine oli saanut käsiinsä pitkän köynnöksen täynnä punaisen hohtavia marjoja. Äkkiä kiersi hän sen äidin hartioiden ympäri.

— Voi kuinka rouva on kaunis, sanoi hän. Äiti seisoi aidalla, köynnös kierrettynä rinnan ympäri. Solakkana hohtavaa taivasta vasten. Lapsuuteni päivät, teidät tahdon kutsua takaisin.

VALKEA TALO.

Talo oli valkea ja sisällä olivat seinät vaaleat.

Ovet huoneiden välissä olivat aina auki, talvellakin, kun puut uuneissa paloivat.

Mahonkihuonekalujen välissä oli marmoripöytiä ja valkeita jalustoja, jotka oli tuotu Augustenborgin linnan huutokaupasta. Vanhojen muotokuvien ympäri oli kierretty kuihtumattomia kukkia, ja muratit kasvoivat vaaleita seiniä pitkin, sillä niitä äiti rakasti.

Puutarhasali oli hohtavan valkoinen.

Sitä huonetta lapset rakastivat, ja puutarhaportaita, joiden kaidepuita pitkin oli niin hyvä luisua.

— Lapset, lapset, älkää nojatko, huusi äiti, älkää nojatko kaidepuihin.

— Herra Jumala, sanoi hän Tinelle, koulumestarin tyttärelle: tuo päättyy vielä siihen, että ne taittavat niskansa.

— Mahdotonta näkyy olevan saada puusepällekin sanaa.

Kaidepuut olivat hontelot, eikä niitä koskaan korjattu.

Mutta puutarhaan vievä ovi lukittiin varhain, sen taakse pantiin luukut, ja viheriät uutimet ripustettiin valkeiden uudinten päälle, jotta huone tuntuisi rauhalliselta. Sillä rouva ei pitänyt puutarhasta eikä suuresta puistokäytävästä, kun aurinko, loistava kesäaurinko ei enää paistanut.

— Herra tiesi, miltä vihannestarha nyt näyttää, sanoi hän äkkiä koulumestarin Tinelle, istuessaan iltapäivällä kahvipöydässä.

Yhdeksään kuukauteen vuodessa ei hän astunut jalallaan vihannestarhaan.

Se oli kaukana poppelikäytävän ja ajoportin takana.

Lapsetkaan eivät saaneet juosta sinne, jotteivät jalat kastuisi. Mutta kerran syyssateiden ollessa pahimmillaan, kun koko pihamaa oli rapakkona, tahtoi rouva nähdä vihannestarhan.

Miehevän-Marin puukengät jalassa ja hameenhelmat nostettuina kulki hän pihan poikki.

Palvelustytöt kokoontuivat kaikki portaille häntä katsomaan.

— Lapsikullat, lapsikullat, huusi hän; eikä hän päässyt montakaan askelta liikkumaan, ennenkuin puukengät juuttuivat rapakkoon.

Kotiin tullessaan täytyi hänen saada lämpimiä leivoksia virkistyäkseen.

— Tine kulta, sanoi hän koulumestarin tyttärelle, miksi eivät kaikki ihmiset pysy sisällä talvella.

Lapset leikkivät matolla. Se oli punainen ja harmaa ja siinä oli monta suurta ruutua. Ruudut olivat kuningaskuntia, joita lapset hallitsivat ja joista he taistelivat. He riitelivät ja kyyneleet vuotivat. Kuningaskunnat he linnoittivat huonekaluilla. Koko arkihuone oli kuin hävityksen partaalla oleva Babylon.

— Näkyvätpä lapset jaksavan telmiä, sanoi äiti palvelustytölle (itse hän heitä siihen kiihoitti):

— Kas vaan, Stellan mamelukit taas putoovat. Ne eivät olleet milloinkaan kunnossa. Joko ne rypistyivät tai putosivat kuningaskuntien sodassa.

Ikkunoiden ulkopuolella lepäsi lumi. Vouti, renki ja karjakko askartelivat kukin omissa hommissaan. Hitaasti ja mietiskelevinä he kulkivat tallin ja navetan väliä.

Kun navetan ovea avattiin, kuului lehmien ammunta.

— Äiti, sanoi Stella, nyt ammuu Villiamin lehmä.

Sattuipa joskus — herran ollessa kotoa poissa — että rouva pyysi karjakkoa laskemaan lehmät valkealle pihamaalle "hetkiseksi vain". Ja siinä ne sitten juoksentelivat kaikki neljätoista, punaiset, valkoiset ja täplikkäät, edes takaisin valkealla lumella, lasten kirkuessa.

— Portti kiinni, portti kiinni, huusi äiti. Hänen naurunsa kaikui ylinnä portailta.

Mutta hitto vie täplikkään.

— Näittekö kuinka se juoksi, sanoi äiti. Häntä pystyssä se juoksi niin kauas, että se saatiin kiinni vasta pitäjänvoudin luona.

Mutta "herran" saapuessa kotiin oli navetan ovi lukossa ja pihamaa entisellään.

Rouva oli saanut hammassärkyä seisoessaan avopäin portailla.

Tine oli haettava koululta.

Alinomaa oli Tine haettava.

Tine tuli, hameenhelmat nostettuina pään yli.

— Herra varjele, tuothan talvipakkasen sisään, sanoi äiti, jota aina paleli ja jota kylmi, kun vain ovea avattiin.

— Tine, hampaitani särkee, sanoi hän. Äidin kuvastin pantiin keskelle suurta pöytää.

Muutamia pieniä oksia, jotka oli tuotu koulumestarin puutarhassa kasvavasta pensaasta, sytytettiin palamaan. Kaikki lapset, Tine ja sisäkkö seisoivat katselemassa.

Koko makuuhuone oli täynnä katkua äidin kumartuessa suu auki savuavien oksien yli.

— Nyt Tine, nyt, nyt, huusi äiti.

Tinen piti kaivaa hampaita hiusneulalla.

— Siinä se on, siinä, siinä, huusi äiti:

— Kas matoa.

Tine oli tehnyt parhaansa ja pieni palanen hampaan kiillettä putosi kuvastimen eteen.

Äiti oli varmasti vakuutettu, että se oli mato, ja jos sieltä olisi pudonnut pari kolme matoa, olisi hänen hammassärkynsä ollut ikiajoiksi parannettu.

Mutta Tine oli ainoa, joka osasi kaivaa ne esille. Huolellisesti hän ne kaivoi kaikkien lastenkin hampaista.

— Hyvä ystävä, sanoi äiti isälle, joka asettui epäilevälle kannalle, näenhän madot omin silmin.

— Mutta on savuutettava suopursuilla. Sönderborgin piirilääkäri sanoi koulumestarin pensaan olevan aika myrkyllistä.

Tuollainen hammassäryn hoito saattoi kestää puolen iltapäivää, hämäriin asti.

Hämärässä oli pesutuvassa ihana olla. Lämmin höyry täytti huoneen ja tuli kattilan alla loisti kuin suuri punainen silmä. Tytöt läiskyttivät pestyjä vaatteita kartulla niin että seinät kaikuivat.

Äiti istui kolmijalalla keskellä melua.

Ei ollut sitä paikkaa maailmassa, missä palvelijoiden suu olisi ollut niin ahkerasti käynnissä kuin pesutuvassa.

Kaikki kylän juorut tulivat sisään pesutuvan ovesta.

Äiti saattoi kuunnella tuntikaudet kolmijalallaan, kunnes äkkiä juoksi sisään taas.

Ja tällaisten hetkien jälkeen pesutuvassa sanoi hän säännöllisesti:

— Herra varjele, minkälaiset käsitykset sellaisilla ihmisillä on.

Ja oli kuin olisi hän työntänyt jotain luotaan ihanilla käsillään.

— Miten viitsitte kaikkea kuunnella, sanoi Tine.

— Ne kun ovat niin huvittavan hullunkurisia, sanoi äiti ja matki palvelustyttöjä.

Hän osasi matkia joka ikistä, joka tuli taloon.

Mutta useimmin hän vietti hämärän hetket arkihuoneessa. Siellä hän lauloi. Toisinaan hän taas istui kädet helmassa korituolissa korokkeella.

Silloin hän puheli hiljaa hiljaisessa huoneessa.

Mieluimmin hän silloin kuvaili vanhuuttaan, kun hänellä olisi harmaat, oikein harmaat hiukset.

Silloin hän olisi köyhä leski, ja kaikki lapset olisivat aikaihmisiä.

Kauhean köyhä.

Illallispöydällä ei olisi muuta kuin voita ja juustoa vanhassa kristallikuvussa.

— Mutta voi olisi hyvää, sanoi hän.

Ja hän kertoili, kuinka pöytäliina olisi valkoinen ja kuinka lapset tulisivat työstään juomaan teetä hänen luokseen. Itse hän istuisi pöydän ääressä harmaana, hiljaisena, vanhana ja köyhänä. Sillä köyhyys kuvastui hänen mieleensä uneksivana huolettomuutena.

Muita "köyhiä" ei hän kai ollut nähnytkään kuin kylätien varrella asuvat mökkiläiset.

Kun tee oli juotu ja "herra" oli lähtenyt ulos, tulivat parhaat hetket.

Silloin otettiin nuket esille. Ruokapöytä vedettiin niin pitkäksi kuin

olisi vieraita odotettu ja äiti ylvästeli pahvikoteloittensa keskellä.

Niihin hän oli piiloittanut nuket.

Nyt, nyt ne saivat tulla näkyville, sillä nyt oli isä ulkona.

Sadoittain niitä olikin. Muotilehdistä hän oli ne leikannut ja kiinnittänyt puupalikkoihin. Jokaisen taakse oli kirjoitettu nimi; kaikki järjestettiin pöydälle. Ja näytelmä alkoi äidin johdolla.

Toiset nuket pitivät vieraskutsuja, ja toiset menivät "kylään". Ne keskustelivat, kumarsivat ja niiasivat. Äidin posket hehkuivat kaikista ponnistuksista, hän järjesteli ja liikutteli nukkeja käsivarret pöydällä.

Lapsillakin oli omat nukkensa, samoin palvelijoilla. Mutta ne evät koskaan osanneet käyttäytyä äidin mielen mukaan, ja hän puhui kaikkien puolesta.

— Neitsyt Jespersen, neitsyt Jespersen, te unohdatte neiti

Löwenskjoldin.

"Neiti Löwenskjold" oli jäänyt paikalleen, vaikka hänen olisi pitänyt liikkua. Äidin mielestä ne eivät olleet nukkeja. Hänestä ne olivat ihmisiä. Ne puhuivat, liikkuivat ja lauloivat. Ne esittivät satoja näytelmiä. Joskus oltiin kylpylaitoksessa, toisen kerran taas Parisissa.

Me lapset katselimme kuin olisi koko maailma liikkunut hienona ja ylhäisenä tuossa pöydällä.

Kaikki palvelijat tulivat lopulta sisään. He ihailivat näitä näytelmiä. He eivät ymmärtäneet sanaakaan, mutta seisoivat siinä suorina, kädet esiliinojen alla. Nukkien surullisille kohtaloille he itkivät.

Mutta keskellä näytelmää hypähti äiti pystyyn, kaikki nuket syydettiin mullin mallin esiliinoihin ja koteloihin.

Isä tuli kotiin.

— Pöytä kokoon, pöytä kokoon.

Lapsille ja palvelijoille tuli kiire. Äiti ei pystynyt mihinkään pelkästä kauhusta.

— Hyvä Jumala, lapsetkin ovat vielä valveilla, sanoi hän.

Ja lapset pantiin makaamaan suin päin.

Mutta äiti istui keskellä sohvaa, jonka kummassakin päässä oli mahonkikaappi. Hän oli sellaisen pelon vallassa, että hänelle täytyi tuoda marjahilloa ja leivoksia …

Joskus täytyi palvelijoidenkin näytellä.

Oli ilta, äiti ja lapset olivat yksin kotona. Ulko-ovea koputettiin kovasti, sisäkkö meni avaamaan ja tuli huutaen takaisin.

Siellä on maankiertäjä… siellä on maankiertäjä.

Maankiertäjä tuli sisään ja äitikin huusi minkä jaksoi. Kamalan näköinen oli kulkuri ja lapset kirkuivat. Mutta äkkiä huomaa eräs pojista, että se onkin "iso Mari."

— Äiti, se on iso Mari, huutaa poika. Mutta samassa kuiskaa äiti

Marille:

— Anna Stellalle korvapuusti.

Ja Stella sai korvilleen Marin kämmenestä niin että pamahti.

Silloin uskoivat kaikki, että se oli kulkuri.

Tämän perästä tarjosi äiti Marille ryypyn, eikä siinä auttanut vastusteleminen, sillä nyt piti Marin näyttää olevansa oikea mies.

* * * * *

Valkea talo, valkea talo, riemuiten tulvivat luokseni muistosi — tulvivat ja keskittyvät yhden ympärille.

Kunpa voisin vain sanoista muodostaa katoamattoman kuvan — kuvan, joka olisi nuoruutta ja naurua, suloa ja surua, iloa kyynel silmäkulmassa, raskasmielisyyttä, joka hymyilee; avuttomia käsiä, jotka auttoivat muita hädässä, hentoja jäseniä, jotka lämpenivät auringonpaisteessa, mutta joita paleli kun aurinko laski.

Kuvan hänestä, joka rakasti elämää ja kuoli sen suruun.

Hän kuoli kuin ihana kukkanen, joka taitetaan.

Ei ruusu, eikä lilja.

Harvinainen hienokuituinen kukka, kärsivällisen puutarhurin hoidossa kehittynyt; moniväriset terälehdet, jotka loistavat päivän valkeudessa, mutta illan tultua sulkeutuvat arkoina…

Riemulaulu, jonka tuska tukahdutti… Muukalainen maan päällä, jota harvinaisena vieraana kuitenkin rakastettiin.

Valkea talo, lapsuuteni valkea talo — sellainen oli hän, sinun sielusi.

* * * * *

Mutta syksy loppui ja joulu läheni. Äiti ja koulumestarin Tine valvoivat myöhään, ja lapset saivat viskunoita, jotta menisivät ajoissa levolle.

Vanhat vaunut vierivät joka toinen päivä portaitten eteen, ja koko käytävä oli täynnä jalkapusseja. Äiti tarvitsi aina niin monta jalkapussia, kun hänen piti ajaa jonnekin. Eikä Sönderborgiin päässytkään yhtä helposti kuin Augustenborgiin, jonne pääsi oikotietä myöten. Sönderborgiin oli kaksi penikulmaa, oikea matka.

Mutta kotiin tullessaan äiti nauroi ja lörpötteli ja piilotti tavaroita. Lapset teljettiin makuuhuoneeseen, etteivät saisi mitään nähdä. He kuulivat vain rengin kulkevan edestakaisin, raahaten arkkuja. Ne tulivat Kööpenhaminasta. "Se" oli siis saapunut.

Suurella jännityksellä odotettiin aina, saapuisiko "Se" — kaikki isoisän lahjat. Elleivät ne tulleet, olivat joulupöydät tyhjinä. Eräänä vuonna oli paljon jäätä ja lunta, silloin eivät arkut tulleetkaan. Äiti lähetti sanan Sönderborgiin, äiti ajoi sinne itse, äiti antoi isän sähköttää — sähkölennätinlaitos oli silloin ensi vuotta käytännössä — mutta arkkuja ei saapunut.

Äiti itki ja oli neuvoton. Satoja kertoja hän tarkasteli tyhjän rahakukkaronsa sisällystä. Siinä oli reikiä, joiden kautta rahat vierivät taskuun. Viimein hän pani kuusenoksia joulupöydille, ja silloin ne eivät enää näyttäneet tyhjiltä.

Mutta nyt olivat arkut saapuneet, ja makuuhuoneesta saattoi kuulla, kuinka Tine hakkasi ne auki.

Äiti ei voinut pysyä paikoillaan hetkeäkään.

— Tine, Tine, katsos tuossa.

Tine katsoi.

— Katso, Tine, nyt irtaantui lauta. Lapset hyppäsivät vuoteista, mutta avaimenreiässä oli paperia.

Arkihuoneessa oli äiti polvillaan arkun ääressä — kertoivat palvelijat.

Lattiamatto oli tulvillaan kääröjä, olkia ja muita tavaroita.

Äiti huusi:

— Ei, ei, tuo on Ninalle …

— Kas tuota, sen saa Villiam.

Ja yhä hän vain haki olkien ja paperien seasta. Joka ikinen paikka oli mullin mallin.

— Herra varjelkoon, minkälaisen sekamelskan rouva aina saa aikaan, sanoivat palvelustytöt.

Hekin kulkivat paikasta toiseen jännityksessä ja uteliaina. Vasta yömyöhään hekin saivat työnsä valmiiksi. Makkaroita piti täyttää, taikinoita sotkea ja kaikki talon vaatteet oli pestävä jouluksi.

Äiti istui keskellä makkaroidentekoa pesutuvassa hameen helmat ylösnostettuina ja johti laulua.

Palvelustytöt taisivat muutamia lauluja, mutta äiti hyräili vain sävelet:

— Sillä katsoppas, tyttökulta, sanat ovat sittenkin liian rumat, sanoi hän Tinelle.

Alsilaiset makkaralaulut olivat maan pahimpia renkutuksia.

- Mutta, sanoi äiti, joulun aikana luulen, ettei Maren itsekään tiedä mitä laulaa.

Sillä arkioloissa ei pesu-Maren koskaan laulanut muuta kuin Schleswigin sodasta ja kuningas Fredrik seitsemännestä…

Nämä laulut olivat niin surullisia, että hän itki laulaessaan.

Viimeisenä päivänä leivottiin. Koko talo oli täynnä omenoiden ja leivosten tuoksua, ja siniseen vierashuoneeseen johtavaa ovea avattiin yhtä mittaa. Sillä siellä säilytettiin omenat ja ryydit ja viskunat ja kaikki mikä vain hyvälle maistui. Mutta Tine juoksi portaissa niin että hameenhelmat heiluivat:

— Hei, lapsukaiset, nyt kypsennetään leivät, huusi hän.

Lapset leipoivat ukkoja ja akkoja ruskeasta taikinasta, joka lopuksi tuli aivan mustaksi.

Äidillä oli valkoinen esiliina edessä, ja isä kulki edestakaisin huoneissa peläten, että hänen kätensä jotenkin pilaantuisivat.

Äiti tahtoi aina viimeistellä kaikki, hän voiteli leivokset munanvalkuaisella ja pisti silmät ruskeihin ukkoihin. — Nyt on minun vuoroni, nyt, nyt, sanoi hän.

Valkoinen esiliina heilui kiireessä, ja kaikki lapset juoksivat hänen kintereillään.

Minkälainen höyry täyttikään huoneen; ja ryytien tuoksu ja paistinpannujen kolina ja uuninovien loksahdus; sillä uuninovia avattiin ja uuninovia sulettiin ja leivoslevyjä työnnettiin sisään ja leivoslevyjä vedettiin ulos taas. Mutta koulumestarin Tine vispilöi valkoista taikinaa, savivati polvien välissä, sillä tällaisiin leivoksiin tarvittiin voimaa, ja munia oli vispilöitävä tuntimääriä.

— Anna se minulle, sanoi äiti.

Ja hän sai käsiinsä savivadin ja sekoitti taikinaa suurella lusikalla.

— Huh, siitäpä tuleekin kuuma, sanoi hän ja laski lusikan kädestään.

Ja hän rupesi laulamaan, istuessaan hakkuupölkyllä keskellä höyryä posket hohtavina, mieli iloisena.

Lisbet! Lisbet!

Miten sievät on muotosi nuo.

Ah mulle lempeä silmäys suo,

Lisbet! Lisbet!

Miten sievät on muotosi nuo!

He lauloivat kaikki yhdessä, keskellä höyryä ja käryä, palvelustytöt, lapset ja Tine, mutta äiti oli jo ennättänyt arkihuoneeseen:

— Tine, Tine, huusi hän. Heitä jo tuo homma.

Hän oli vaipunut keinutuoliin, väsyneenä kaikesta tyhjästä touhustaan.

Kaikki ovet olivat selkoselällään, leivän käry tunkeusi sisään, vispilät olivat käynnissä ja uuninovet loksahtelivat.

— Tine kulta, tuo minulle kirjeeni, sanoi äiti.

Kirjeet tuotiin kirjoituspöydän laatikosta, kaikki äidin nuoruudenkirjeet, jotka hän oli saanut äidiltään, ystävättäriltään ja isältään. Kellastuneet, sirosti taitetut kirjeet, niiltä ajoilta, jolloin ei vielä kirjekuoria tunnettu, olivat nauhoilla sidotut pinkkoihin. Niiden välissä oli kuihtuneita orvokkeja.

Äiti rakasti niitä.

Ei hän niitä lukenut. Mutta jäi istumaan kirjeet helmassaan.

Ja hän kertoi.

— Isästään, vanhasta postimestarista korkeine kaulahuiveineen. — Hän oli oikea virkamies, yksi niitä, jotka pitivät välttämättömänä näyttää kiukkuisilta ollessaan virantoimituksessa. Talonpojat kutsuivat häntä "isäksi", mutta vapisivat, kun tulivat häntä "vaivaamaan".

Ja hänen äitinsä, joka luuvalon takia oli kytketty pyörätuoliinsa, niin hieno ja hento, kuin ei hänellä ruumista olisikaan. Kasvot olivat kalpeat, kerrassaan värittömät, ja suu ei puhunut, sillä se oli väsynyt puhumiseen ja nyt se säilytti salaisuutensa.

— Niin, hän oli vaiti, sanoi äiti ja katseli eteensä, kirjeet helmassa.

Aika oli tuleva, jolloin hänen omat kauniit himmeäkiiltoiset silmänsä tuijottaisivat suureen tuskaan, mutta suu olisi vaiti.

Hän kertoi ystävättäristään, valkean talon nuorista tytöistä.

Meidän huoneemme olivat korkealla tornissa, sanoi hän, ja kun aukasimme ikkunamme, näimme siintävän meren…

Äidin kädet vajosivat helmaan:

— Niin, Jumala yksin tietää syyn, sanoi hän, mutta onnettomasti on heidän käynyt, kaikkien.

Huonoihin naimisiin he olivat joutuneet, vaikeihin olosuhteisiin, ja hajonneet ympäri maailman.

Ainoa, mikä oli heille jäänyt, oli raha ja ylhäisyys.

- Heillä oli liian kuuma veri, sanoi äiti huoaten.

Joskus tuli kirjeitä maista ja kaupungeista, joissa heidän miehensä, kreivit ja paroonit, asuivat maanpakolaisina tai pelaajina.

Eräs heistä asui Pohjois-Italiassa.

Äiti itki aina saadessaan häneltä kirjeitä:

— Oi, sanoi hän, miksi hänen piti joutua sille ukko-rähjälle.

— Toiset sanovat, että mies on lordi, toiset taas että hän on ollut suutari.

Mutta joka vuosi kirjoitti sama ystävätär Kööpenhaminastakin.

Hän oli tullut kotiin — — poikaansa katsomaan.

— Poika on ainoa olento maailmassa, jota hän rakastaa, sanoi äiti

Tinelle.

Tämä oli kai syntynyt säännöttömissä olosuhteissa, sitten oli äidin täytynyt matkustaa pois ja oli joutunut naimisiin Pohjois-Italiassa lordin tai suutarin kanssa.

— Mutta rikas hän kyllä on, sanoi äiti.

Oli kuin elämisen tuska olisi lähestynyt häntä, milloin tästä ystävättärestä tuli puhe.

— Niin, Herra tietää, mistä se johtuu, sanoi hän taas:

— Mutta onnettomasti on heidän kaikkien käynyt.

Ystävättären isä tuli silloin tällöin, aina odottamatta, eikä hän koskaan viipynyt kauan.

Kookas, laiha mies, ryhti kuin sillä, joka selkää taivuttamatta on tottunut liikkumaan hovissa.

Palvelijat saattoivat odottamatta ilmoittaa:

— Siellä on hovijahtimestari.

Vieras tuli sisään ja kumarsi niin ihmeellisen syvään ja niin ihmeellisen liikutettuna äidille, joka tuli häntä vastaanottamaan. Hän istuutui aina pitkän matkan päähän ja ääni kaikui kuin olisi se tullut jostain kaukaa, surun sortamana.

Ja hän lähti yhtä äkkiarvaamatta kuin oli saapunutkin.

Mutta äiti itki hänen lähdettyään ja lapset olivat pelon vallassa, kuin olisi siellä käynyt aave.

— Teki vain mieli nähdä teitä, sanoi hän mennessään, kumarsi taas ja suuteli äidin kättä.

Vieras oli tullut saadakseen mainita heitä, jotka olivat kaukana …

… Mutta äiti jäi istumaan keskelle joulukäryä, nuoruuden kirjeet helmassa. Koulumestarin Tine istui jakkaralla hänen vieressään.

Äiti kertoi kihlausajastaan.

Hän oli tullut maaseudulta, mitään ei hän ymmärtänyt eikä ketään tuntenut ja vieras hän oli hänen ylhäisyytensä vanhassa talossa.

Kaikki oli uutta ja pelottavaa, uunit ja seinäpaperit huoneissa; toisen kerroksen salissa oli Oehlenschlägerin kuva.

Siellä oli vasta elämää, kynttilät säteilivät alinomaa ruunuista, anoppi kulki mustassa sametissa, ja vanha sukuvaakuna oli kirjailtu joka tyynylle, pöydillä oli hopeakannuja, seinillä tauluja kuin taidekokoelmassa.

Äiti liikkui siellä arkana.

Mutta kihlajaisissa, kun maljoja juotiin ja Hänen Ylhäisyytensä itse oli sepittänyt juhlarunon, silloin hiipi äiti alas portaille, niille, jotka johtivat Oehlenschlägerin luo ja sinne hän istuutui itkemään; kasvot käsissään hän itki itkemistään.

Palvelija huomasi hänet siellä.

— Ei, ei, en voi tulla sisään, sanoi äiti.

— Päästäkää minut kotiin — päästäkää minut kotiin.

Ja hän itki kuin olisi henki ollut menossa.

— Herra Jumala, kuinka minä ulvoin, sanoi äiti Tinelle.

Kirjeet helmassa hän jatkoi kertomustaan nuoruudestaan ja menneistä päivistä.

— Mutta hauska oli luistella, sanoi hän äkkiä.

Sitten hän juoksi ulos leivoksia katsomaan. Nyt ne varmaan olivat valmiit. Tai piti hänen äkkiä panna laakerinlehtiä sianlihalle.

— Sillä kaikkea täytyy, sanoi hän ja alkoi juosta paikasta toiseen.

Sillä välin piti Tine huolen joka asiasta — —

Ajat lapsuuden — paennut olen luoksenne jälleen kenties siten tuskani lieventyis. Lue kenkään ei kyyneliä, jotk' kernaasti vuodattaisi mun silmäni kuivat. Te lapsuudenpäivät, ah, lapsuudenmuistot, sydäntuskaani lieventäkää.

Ah, äiti, mi kärsit itse kuin kukka hento, mi äkkiä taittuu, ah, äiti, mi itse lemmit, jää luokseni nyt, suru sydäntäni kun jäytää.

Etähälle käy ihmisen tie, kovat askeleens' olkoot — Ah, lapsuudenmuistot, kera riemunne tulkaa ja lieventäkää — edes tuokioksi — sydänsuruni kaikki. Ah, lapsuudenmuistot, anon hartaasti teiltä: sydäntuskani lieventäkää.

Mutta äidin suurin päivä oli jouluaaton edellinen päivä.

Sillä se oli köyhien päivä.

Aamusta alkaen — tämä oli varmasti vuoden ainoa päivä, jolloin hän nousi näin varhain — pani äiti riisiryynejä pusseihin, kahvipapuja ja sokeria paperitötteröihin.

Vaaka oli pöydällä ja Tine punnitsi.

Vääryyttä ei saanut tehdä kenellekään, ja yhtä paljon oli pantava joka pussiin.

Mutta äiti lisäsi annoksia, eivätkä ne koskaan tulleet kyllin suuriksi:

— Herra Jumala, sanoi hän, onhan joulu vain kerran vuodessa.

Kun kaikki pussit olivat täytetyt, ei talossa ollut enää sokeria eikä kahvipapua.

— Sillä me panimme omiamme, sanoi äiti, kun muuten ei riittänyt.

Iltapäivällä tulla köpittivät mökkiläiseukot. Ikäänkuin hiipimällä he tulivat taloon. Puukengät jätettiin riviin eteiseen ja eukot tulivat sisään sukkasillaan, sanomatta sanaakaan, saivat vain lahjansa, antoivat veltosti kättä ja sanoivat:

— Kiitos.

Mutta äiti oli toimessaan ja uteli mitä miltäkin puuttui.

Lastenkamarissa ei ollut montakaan tarpeetonta riepua mökkiläiseukkojen lähdettyä.

— Tine kulta, sanoi äiti: kai me jostain itsekin saamme mitä puuttuu.

Hän vaipui nojatuoliin, pyysi avaamaan kaikki ikkunat, pirskoittamaan hajuvettä huoneisiin.

— Sillä nähkääs, lapsi kullat, sanoi hän: puhtaimmassakin on vihreän suovan haju.

Isä käski palvelustytön pyyhkiä kaikki lukot.

Vanhemmat moittivat toisiaan lempeästi. Isä väitti äidin nyt lahjoittaneen pois viimeisen omaisuutensa. Mutta äiti ei jäänyt vastausta vaille:

— Fritz kulta, sinä et ainakaan saisi mitään sanoa.

Eikä hän saanutkaan. Sillä omaisuutensa jakamisesta oli isä kuuluisa: kaikki seudun kulkurit leikkasivat haavan ikeniinsä, ennenkuin menivät apua pyytämään, jotta voisivat sylkeä verta ja kertoa isälle, että heissä oli rintatauti.

— Fritz kulta, sanoi äiti, muistan mainiosti sinun antaneen Jens rengille silkkiset alushousut.

Äidillä ei ollut sitä vaatepartta, jota ei myöhemmin nähty jonkun mökkiläiseukon yllä.

… Seuraavana päivänä katettiin joulupöydät. Vaivaloista se oli, ja äidiltä meni siihen paljon aikaa, sillä jokaisen piti saada yhtä paljon. Koko päivän kulki äiti mitaten pöytiä silmillään; jos jollakin pöydällä oli liian vähän, varasti hän siihen lisää toiselta.

* * * * *

Joulukuusen kynttilät sytytettiin. Tine seisoi tikapuilla sytyttämässä. Hopeata, hopeata oli kaikki ja valkeita kynttilöitä. Äiti käveli kuusen ympärillä.

— Tuossa on vielä yksi, sanoi hän ja osoitti sytyttämätöntä kynttilää.

Hänen mielestään ei kuusessa milloinkaan ollut kylliksi kynttilöitä, ja hän asetteli niitä liiankin tiheästi oksille.

— Mutta kohta syttyy koko puu, sanoi Tine tikapuiltaan.

— Ei, ei, tuossa on vielä yksi.

Kerran he olivatkin sytyttäneet puun palamaan.

Yht’äkkiä se leimahti ilmi liekkiin. Kaikki hopea syttyi palamaan ja kärventyi. Äiti katseli sitä, kasvot liekkien punertamina.

— Ihanaa, ihanaa, sanoi hän.

Samassa syttyivät oksat.

— Tästä tulee tulipalo, huusi äiti.

— Niin tuleekin, sanoi Tine, juoksi eteiseen ja toi sieltä kaksi villavaippaa, jotka hän heitti palavan puun yli.

Mutta äiti asetti useampia kynttilänjalkoja pöydille, ja lapset saivat tanssia mustuneen puun ympärillä.

— Stella, sanoi isä, miten voitkin olla niin varomaton.

Äidin silmiin tuli äkkiä loiste.

— Fritz, sanoi hän, ja nosti päätään kuin olisi hän vielä nähnyt ihanan, leimuavan puun:

— Fritz, se oli niin kaunista…

… — Tuossa on vielä yksi.

Muita ei enää ollutkaan. Kaikki kynttilät olivat sytytetyt kimmeltävän hopean keskellä. Äiti seisoi äänettömänä säteilevän kuusen vieressä.

— Tämä on kolmastoista joulu, jolloin sytytämme kynttilät täällä, sanoi hän, ja ääni kaikui äkkiä väsähtäneenä.

— Mutta pöydät, Tine, sanoi hän ja äänensävy muuttui, hänen luodessaan nopean katseen valkoisten pöytäliinojen yli:

Hän seisoi miettiväisenä isäntärengin pöydän ääressä. Isäntärenki ei ole saanut kylliksi lahjoja.

— Mutta Tine, mitä voisimmekaan keksiä isäntärengille?

Äkkiä käänsi hän päänsä:

— Tine, sanoi hän juosten Fritzin huoneeseen. Me varastamme kymmenen sikaria.

Tine hiipi isän huoneeseen.

— Pääsemmekö sisään? huusivat lapset arkihuoneesta.

— Paikalla, sanoi Tine ja sulki oven takanaan. Hän oli pelastanut sikarit.

— Jumalan kiitos, sanoi äiti huoaten, kuin olisi vapautunut raskaasta taakasta.

— Sidomme punaisen nauhan niiden ympäri, sanoi hän.

— Minulla ei ole mitään nauhaa, sanoi Tine. Äiti tarkasteli kaikkia pöytiä:

— Otamme silkkinauhan neiti Jespersenin pitsikauluksesta.

Pitsikauluksen oli äiti saanut lahjaksi neiti Jesperseniltä. Siinä oli lukemattomia pieniä punaisia silkkinauhasolmuja.

— Niin, sanoi äiti, Tinen ratkoessa irti silkkinauhaa:

— Neiti Jespersenin pitsikauluksessa onkin liian monta ruusuketta.

Ruusunpunainen nauhanpätkä solmittiin sikarien ympäri.

— Nyt avaamme oven, sanoi äiti.

Hän avasi itse oven ja lapset ryntäsivät sisään.

— Hauskaa joulua, sanoi äiti. Hän seisoi keskellä kynnystä.

— Missä on minun pöytäni?

— Missä on minun pöytäni?

— Missä on minun? huusivat lapset kuorossa.

— Tuossa, tuossa, sanoi äiti. Hänen kasvonsa loistivat.

Lapset seisoivat ryhmässä hänen ympärillään kädet kohollaan.

— Äiti, äiti, huusivat he, nyt se, mikä on puussa — nyt se mikä on puussa.

— Niin.

Viimeiset lahjat olivat joulukuusen juurella käärittyinä moneen paperiin.

Äiti ryömi pitkin lattiaa hakiessaan ne puun alta ja kokosi kääröt helmaansa.

Nyt oli hän saanut ne kaikki ja hän nousi pystyyn lasten ympäröimänä.

— Nyt, nyt, huusivat lapset.

— No, nyt.

Ja hän heitti ne mullin mallin lasten ojennettujen käsien yli:

— Sinulle, ja

— Sinulle ja

— Sinulle, huusi hän, lasten riemutessa.

Isä oli tullut avatusta ovesta.

Nojaten ääneti oven pielukseen katseli hän äitiä ja lapsiaan.

Ja äkkiä, silmissä hellyyden — tai ehkä vain ihailun — hetkinen välähdys, meni hän äitiä kohti:

— Lahjojen antaja, kuiskasi hän.

Äiti loi katseensa maahan. Näytti melkein siltä kuin olisi hän sulkenut silmänsä hetkeksi.

— Sinähän lahjoittaja olet, Fritz, sanoi hän.

Isä vetäytyi pois.

— Mutta Tine, nyt väki sisään, sanoi äiti.

He olivat jo kokoontuneet eteiseen. Palvelustytöt olivat sukkasillaan, miehillä oli saappaat jalassa.

— No nyt, lapsikullat, sanoi äiti ja avasi oven:

— Nyt on jouluaatto.

He tulivat sisään kaikki yksitellen, aivan verkalleen, hypäten kynnyksen yli kuin olisi se ollut vallitus. Kasvot vakavina kuin alttarille astuttaissa.

Taaimpana tuli Jens renki.

Hänellä oli juovikkaat liivit. Housut riippuivat pahanpäiväisesti.

He saivat lahjansa ja kiittivät — mitä he sanoivat ei koskaan kuulunut — ja vilkaisten salakähmää toistensa lahjoihin veivät he omansa talteen huoneen nurkkiin.

— No, Jens, sanoi äiti, nyt tanssitaan. Hän muodosti piirin.

Etumaisena kulki hän itse Jens-rengin kanssa, lapset ojensivat kätensä palvelustytöille ja miehille.

— Piiri ehjäksi, huusi hän Tinelle ja alkoi mennä eteenpäin.

Hitaasti pyöri piiri kuusen ympäri, äidin virittäessä jouluvirttä hiukan vapisevalla äänellä:

Maa on niin kaunis, kirkas Luojan taivas, ihana sielujen toiviotie. Maailman kautta kuljemme laulain, taivasta kohden matka vie.

Vähitellen yhtyivät siihen kaikki, äidin ääni kohosi heidän hitaasti kulkiessaan kuusen ympäri.

Kaikkien kasvot olivat kääntyneinä ylöspäin joulukuusen kynttilöitä kohti.

Puolipimeästä yhtyi äkkiä lauluun isänkin ääni niin ihmeellisen tummana kuin olisi se tullut jostakin kaukaa.

Äiti lakkasi kuullessaan hänen äänensä. Sitten jatkoi hän jälleen, tuijottaen kuusen kynttilöihin.

Maailman kautta kuljemme laulain, taivasta kohden matka vie.

Laulu lakkasi.

— Äiti, laula yksin, sanoi vanhin poika.

— Niin, eikö rouva tahtoisi laulaa yksin, sanoi miehevä Mari, jolta tietämättään kyyneleet lakkaamatta valuivat.

— Mielelläni, sanoi äiti.

Ja irroittamatta katsettaan joulukuusen kynttilöistä, lauloi hän puoliääneen — hän yksin, toisten liikkuessa vieläkin hitaammin:

Tänäpäivänä riemu käy vieraaksi maan kera pienoisen valtiaan taivaan, polo varpunen, käy alas katolta vaan ilon jouluhun, et vilun vaivaan!

Kera äityen, lapsonen karkeloi, ilon päivä nyt meille hohtaa. Vapausajan päivä tää meille soi, tie löytyi, mi taivohon johtaa.

Oli aivan äänetöntä hetkisen ja kaikki olivat pysähtyneet.

— Nyt leikitään, sanoi äiti.

Ja hän pani Jens-rengin laskemaan laukkaa, niin että kaikkien oli pakko seurata, äidin laulaessa ja lasten siihen yhtyessä "puusta, jota katsellaan, ja sitten namusia maistellaan".

— Herra varjele, sanoi äiti, tuo poikahan laulaa aivan väärin.

Vanhin poika hoilotti täyttä kurkkua. Pienin kaatui piirissä.

— Ylös taas, sanoi Tine. Mutta pienin itki itkemistään.

— Tanssikaa te muut, sanoi äiti ja istuutui syrjemmälle pienin sylissään.

Kynttilät alkoivat palaa loppuun, ja tanssi taukosi.

Väki lähti pois, ja Tine alkoi viedä pienimpiä nukkumaan.

Äiti istui paikallaan.

Lattialla, nojaten päänsä äidin polvia vastaan, istui vanhin poika kynttilöiden sammuessa vähitellen joulukuusesta ja hopealankojen loiston himmetessä.

- Äiti, sanoi hän, nyt joulukuusi kuolee.

- Niin, poikaseni, sanoi äiti, ja kaunis käsi vajosi helmaan pojan pään päältä:

— Nyt se kuolee.

Tine tuli takaisin.

Vielä paloi viimeinen kynttilä.

— Nyt poika nukkumaan, sanoi äiti.

— Nuku hyvin, sanoi hän ja suuteli poikaa otsalle.

— Hyvää yötä, äiti.

Äiti istui yksin.

Viimeinen kynttilä leimahti hetkiseksi ja sammui. Kuusi oli pimeä.

Sisähuoneista kaikuivat isän askeleet.

— Oletteko täällä, rouva, sanoi Tine palatessaan.

— Istun täällä.

Hetken he istuivat vaiti. Sitten sanoi äiti:

— Tine, ota luukku ovelta.

Tine totteli.

— Ja avaa ovi, sanoi äiti.

Hän oli noussut ja käärinyt huivin hartioilleen.

Hiljaa astui hän lumen peittämille puutarhaportaille. Tine seurasi häntä. Heidän edessään uinui puutarha, valkoisena ja äänettömänä. Äiti seisoi kauan, kasvot ylöspäin, katsellen tähtiä.

— Rouva, sanoi Tine, missä on Betlehemin tähti?

Äiti ei vastannut. Ehkei hän kuullutkaan kysymystä.

— Näetkö Venuksen, Tine? sanoi hän.

Ja taas he seisoivat vaieten.

Ei kuulunut ainoatakaan ääntä valkoisessa puutarhassa. Hiljaiset kentät nukkuivat. Äänettöminä vaelsivat tähdet niiden yllä.

* * * * *

Joulun jälkeen tuli lukemisen aika. Tine tuli hämärissä ja sai kuulla kirjojen sisällyksen.

Äiti istui lieden ääressä, valkoiset kädet ristissä polvien ympärillä. Hän kertoi ja sepitti uudestaan. Ei ainoakaan kirja voinut sanoa sitä, mitä hän ajatteli.

Oehlenschläger oli sidottuna mustiin, juhlallisiin kansiin, ja sen sivuilla oli monta merkkiä. Äiti osasi murhenäytelmät melkein ulkoa, mutta hän luki niitä kuitenkin yhä uudestaan. Kun hän nosti katseensa kirjasta lasten kuunnellessa, näyttivät hänen silmänsä kahta suuremmilta.

— Äiti, lue vielä, sanoi vanhin poika.

— Eikö lapsia panna milloinkaan nukkumaan, sanoi isä oveaan avaten.

- Kyllä, Fritz, heti paikalla, vastasi äiti lukien edelleen.

Hänen äänensä oli hellä kuin surullinen hyväily, ja silmissä oli kyyneleitä.

Mieluimmin hän luki Thoran jäähyväisiä Hakonin ruumiille.

Tine istui ja nyyhkytti kuin hylje.

— Pannaanko lapset nukkumaan?

— Paikalla, Fritz, paikalla.

Ja äiti jatkoi lukemistaan.

Usein luettiin Christian Wintheriä. Tavallisesti "Hirven pakoa". Runon poljento kutoutui niin hellästi hänen ääneensä.

— Kukaan ei lue niinkuin rouva, sanoi sisäkkö. Hän kuunteli kirjakaapin nurkasta.

Viimein tuli isä kärsimättömäksi, ja lasten täytyi mennä nukkumaan.

Silloin ne itkivät ja saivat viskunoita, jotta kiltisti seuraisivat hoitajaansa.

Mutta äiti saattoi Tineä puistokäytävää pitkin paljain päin.

Tähtikirkkaina öinä hän kulki siellä kauan. Hän piti niin paljon tähdistä. Pitkät ajat saattoi hän seisoa laskien, kuinka monta näkyisi yhdessä kohdassa.

Tine seisoi vieressä.

Hän kyseli tähtien nimiä.

Mutta äiti oli nimittänyt ne ystäviensä mukaan.

— Siinä oli hänen äitinsä tähti…

— Näettekö sen?

— Ja tuossa on Alicen tähti — näettekö sen. Sillä se on niin surullinen.

Taivaalla oli monta surullista tähteä, ja niitä hän eniten rakasti.

— Stella, huusi isä talon päätyikkunasta:

— Stella, sinä vilustut.

— Katselen vain tähtiä, sanoi äiti. Hän jäi vielä hetkiseksi seisomaan valkeat kasvot ylöspäin kääntyneinä:

— Tuossa on Fritzin tähti, sanoi hän melkein kuiskaten.

Ja hän meni hiljaa sisään.

Mutta tähtien katseleminen oli hänelle melkein intohimo.

— Silloinhan olen kaikkien ystävieni parissa, sanoi hän.

Hän saattoi Tineä kirkkomaalle, muttei kauemmaksi. Sillä hän pelkäsi kummituksia. Niihin hän uskoi täydellä todella, ja varmaa oli, että kotona sinisessä huoneessa kummitteli.

Hän vahvisti puheensa nyökäyttämällä päätään.

— Sen tietää Fritzkin, sanoi hän.

Mutta sinisen huoneen kummitus oli valkoinen nainen, ja jos hän näyttäytyi, oli jonkun kuolema lähellä.

Äiti oli nähnyt hänet vain kerran, ja silloin kuoli vanha postimestari.

Muuten hän tiesi monta kummitusjuttua ja kertoi ne hämärissä lasten väristessä kauhusta.

Mieluimmin hän kertoi Aaholmin kummitusjutun, sillä sen hän tiesi todeksi, koska se oli tapahtunut eräälle hänen tädeistään.

Aaholmissa on aina kummitellut, mutta tämä kertomus on tosi, sanoi äiti, sillä Olivian istuessa kampaamassa tukkaansa ennen tanssiaisiin lähtöä, näki hän äkkiä naisen tulevan ulos seinästä — ilmielävänä — kuvastimessa näkyi kaikki… Puettuna harmaaseen silkkipukuun, suuri ruusukimppu kädessä, pysähtyi hän Olivian tuolin taakse.

— Mutta Olivia hypähti pystyyn, syöksyi ulos käytävään ja huusi huutamistaan.

Mutta hyvä oli, ettei nainen saanut kiinni hänen kädestään. Sillä sellaista oli tapahtunut eräälle seuranaiselle … Tämä juoksi käytävään, ylös portaita, kreivittären luo ja huusi: seinästä tuli nainen, suoraan minun luokseni, otti minua kädestä — ja pyöritti…

— Ja samassa hetkessä tuli seuranainen hulluksi.

Siihen ei kukaan enää mitään mahtanut, hän oli hullu.

Näin kertoi äiti.

Mutta hän kertoi vielä, että viimein oli Aaholmin kreivi kaivattanut muuria, ja salaisesta komerosta oli löytynyt luuranko.

— Hänet oli tietysti murhattu, sanoi äiti.

Kummitusjuttujen saattoi lopulta olla miten oli. Mutta enteet, niitä ei voinut epäillä. Ja koirat ja pöllöt tiesivät enemmän kuin ihmiset.

— Kirkontornin pöllötkin huusivat vain, kun joku seurakuntalaisista oli kuoleva.

— Sen tietää koulumestarin väki, sanoi äiti ja nyökäytti päätään.

Talvi-iltapäivinä kulki äiti lasten kanssa kylässä. Kaikki lapset lörpöttelivät äidin ympärillä, heidän kulkiessaan puistokäytävää pitkin, niinkuin linnun poikaparvi.

Puistokäytävän toisessa päässä asui pitäjänvouti.

Hieno ja kaunis oli talo, suuri ja leveä keskellä valkeata kenttää, viheriäksi maalatun veräjän takana.

Joskus he poikkesivat pitäjänvoudin luo.

Pitäjänvoudin "eukko" katosi heti keittiöön.

Hän tervehti kuulumattomalla äänellä, ojensi kostean käden, josta ei saanut otetta ja meni keittiöön huolehtimaan ruuasta. Kymmentä minuuttia ei oltu pitäjänvoudin luona, ennenkuin pöydät notkuivat. Siellä sai aina kylkipaistia, sianlihaa ja punajuuria. Leivänviipaleet olivat suuria kuin kartat.

Pitäjänvouti oli lihava ukko, joka käytti takkia käydessään kerran ehtoollisella tai markkinoilla Augustenborgissa, muuten oli hän paitahihasillaan. Ei hän milloinkaan puhunut, mutta nauroi aina niin että koko ruumis hytkyi.

Äiti istuutui epätoivoisena sianlihaa syömään.

Mutta kotiintullessaan täytyi hänen aina saada lasillinen punaviiniä, jotta rasva painuisi.

Vuodet olivat vierineet, ja aina olivat vierailut pitäjänvoudin luona samanlaisia, vaimo meni keittiöön hyvää päivää sanottuaan, ja ukko alkoi heti äidin nähtyään hohottaa, niin että pieni välihuone tärisi.

Mutta sitten eräänä päivänä, hämärissä, laahautui raskas vaatekäärö arkihuoneeseen kotona. Eikä vaatekäärössä ollut muuta kuin esiliinoja ja suuri vaippa ja pieni vaippa. Se ei päässyt pitemmälle kuin kirjakaapin viereiselle tuolille, mutta siihen se vaipui kuin raskas tyyny, ja vaatekäärö itki itkemistään.

Kaikkien noiden vaatekertojen sisästä tuli itku hiljaa ja taukoamatta.

Vaatekäärö oli pitäjänvoudin vaimo. Hänen poikansa oli kuollut tapaturmalaukauksesta.

Äiti polvistui hänen viereensä ja koetti päästä häntä lähemmäksi — vaippojen läpi, voidakseen häntä lohduttaa.

Mutta vaatekäärö itki vain itkemistään ja sanoi:

— Tahtoisin pastorin puheille.

— Niin, niin, rouva Hansen, niin, niin, rouva Hansen…

— Tahtoisin pastorin puheille.

Ja vaatekäärö kulki lattian poikki pastorin puheille, valittaen niin hiljaa ja raskaasti kuin se, joka ei enää elä.

— Sitä itkua, sanoi äiti, sitä itkua, — kunpa vain olisi saanut kaikki vaipat hänen yltään.

Niinkuin se olisi saattanut häntä surua lähemmäksi.

… Äiti ja vanhin poika lähtivät katsomaan pitäjänvoudin poikaa.

Oli kuin koko talo olisi ollut äänetön. Koira ei haukkunut, ja siipikarja oli teljetty navettaan.

Pitäjänvouti tuli äitiä ja poikaa vastaan ovessa.

Hän oli mustassa takissa ja huokasi, eikä puhunut mitään äidin ja pojan hiljaa kulkiessa huoneiden läpi. Kaikki ovet olivat auki.

Isossa huoneessa oli arkku.

Kellertävä valo heijastui valkeiden lakanoiden läpi ikkunasta.

Pitäjänvouti otti liinan vainajan kasvoilta.

Siinä makasi poika äänettömänä.

Kotona renkituvassa sanottiin Anders Nielsin saattaneen monen tytön onnettomuuteen:

— Sillä hänellä oli sellainen naismainen suu, sanoi karjakko:

— Jota tyttölapset eivät voineet vastustaa.

— Ja sääret, joista eivät saaneet silmiään irti.

Mutta nyt hän lepäsi äänettömänä.

Kasvot olivat kuin ilmeettömät, niissä ei ollut muuta kuin kylmyyttä.

Pitäjänvouti mutisi raamatunlauseita, jotka muisti rippikouluajaltaan.

Äiti katseli kauan kuolleen kasvoja. Sitten hän itse peitti ne. Liina kohosi suoran, korkean nenän päällä.

Pitäjänvoudin vaimo ei ollut sisällä. Sukkasillaan hän liikuskeli keittiössä.

Äidin ja pojan tullessa etummaiseen huoneeseen oli pöytä katettu. Se oli täynnä ruokia.

Vaimo kulki tarjoilemassa. Ovet olivat auki äänettömään ruumishuoneeseen.

Pitäjänvouti söi hartaasti. Palan palalta. Hän tarvitsi paljon ruokaa näinä murheen aikoina. Ei puhuttu sanaakaan.

Poika sai mustaa viinimarjarommia ja tyhjensi lasinsa — äidin huomaamatta — niin että päätä alkoi huimata.

He istuivat kauan pöydässä. Pitäjänvoudin vaimo oli istuutunut oven suuhun. Hän oli ollut vaiti koko ajan.

Mutta äidin tehdessä lähtöä ja sanoessa hänelle hyvästi, huomasi hän vaimon koko ruumiin vapisevan.

Hän tuijotti maahan ja yrittäessään puhua, ei hän saanut sanoja suustaan …

— Oli niin monenmoista, sanoi hän… mutta hän olisi tahtonut pyytää, että rouva laulaisi vähän… Tahtoisiko rouva laulaa vähän ruumiin ääressä.

Äiti ei vastannut mitään.

Hän riisui vain hiljaa päällysvaatteet yltään taas, ja he menivät sisään kaikki neljä — keittiön ja, välikamarin läpi, sisään kellertävään valoon.

Ukko toi suuren virsikirjan.

Mutta äiti lauloi, katsomatta kuollutta poikaa:

Kun kuolemaani aattelen, mi koittava on kerran, ma linnun lailla iloitsen, kun paistaa päivä Herran. Ah päivä tuo, mi levon suo jäljestä taiston hurjan. Ma riemuiten luo Jeesuksen käyn mailta elon kurjan.

Vanhemmat eivät liikahtaneet. Äiti yksin lauloi.

Poika katseli häntä. Äidin kasvot olivat aivan valkeat.

Ihmeellisenä kaikui yksinäinen ääni vieraan vainajan vieressä.

Nyt iloita sa sielus suo, mi ennen vihas, suuttui! Näät kuolo, synnin palkka tuo, pelastajakses muuttui.

Vapisi povi sit' ennen, ovi nyt on se iloon taivaan. Kuin uni vain on kuolemain, ei vie se tuskaan, vaivaan.

Hetkisen oli kaikki äänetöntä. Sitten peitti vaimo kuolleen kasvot.

Poika ei voinut kuulla, sanoiko äiti edes "hyvästi."

Pitäjänvouti seurasi heitä pihan poikki. Hän avasi ja sulki veräjän.

Äiti ja poika tulivat tielle. Äiti ei puhunut mitään

— Äiti, sanoi poika, sinä olet kalpea.

— Tule nyt, sanoi äiti.

Heidän kotiin tullessaan oli äiti vaiti ja häntä vilutti.

Illallispöydässäkään ei puhuttu juuri ollenkaan.

— Fritz, sanoi äiti äkkiä:

— Siinä ihmisessä ei ollut sielua.

— Stella.

— Ei.

Äiti oli vähän aikaa vaiti.

— Hänessä on ollut vain verta… Ja nyt se on jäähtynyt.

Isä ei vastannut.

Mutta äiti istui hetken.

— Ihmisten pitäisi aina saada elää vanhoiksi ennenkuin kuolevat, sanoi hän.

— Stella, mitä puhut.

— Tarkoitan totta. Sillä silloin olisi kärsimys aina antanut jonkinlaisen sielun.

Hän oli vähän aikaa vaiti.

Nuorissa on vain verta.

Oli kuin olisi äidin mieli ollut salaisessa kapinassa:

— Minä en voi unohtaa niitä tyhjiä kasvoja.

Koko saari kokoontui hautajaisiin.

… Mutta kun oli kuljettu pitäjänvoudin talon ohi, näkyivät mökkiläisten tuvat aitojen takana. Ikkunanpielet olivat vihreäksi maalatut, ovet olivat vihreät, mutta mökit olivat valkoiset lumikinosten keskellä.

Äiti nyökäytti päätään jokaista ikkunaa kohti ja lapset samoin, vanhin poika juoksi joka lumikinokseen tien vieressä:

— Sen pojan kävelemistä, sanoi äiti.

Viimeisessä talossa asui Elsebeth.

Hän oli kylän vanhin henkilö. Varmaankin sata vuotias. Tuvassa oli niin hiljaista, että kissakaan ei lasten mielestä uskaltanut kehrätä. Tai ehkä se oli unohtanut sen taidon.

Sillä sekin oli vanha ja makasi sängyn vieressä. Mutta kun se suvaitsi aukaista harmaankeltaiset silmänsä, olisi luullut sen tietävän paljonkin asioita.

Ennenmaailmassa oli Else kehrännyt — kehrännyt kehräämistään.

Mutta nyt oli rukki pantu syrjään. Se seisoi pieluksen vieressä. Se oli kuin pysähtynyt kello.

Elsebeth nyökäytti päätään äidille tämän astuessa sisään.

Ääni tuli syvältä raskaasta rinnasta:

— Niin, täällä minä istun, sanoi hän.

— Mukavastihan istutte, Elsebeth, sanoi äiti.

Kissa liikahti vähän ja äiti vilkasi siihen — sillä kissaa äiti pelkäsi: se ei pitänyt vieraista, se tahtoi olla Elsebethin kanssa kahden.

— Niin, istun ja odotan, sanoi Elsebeth.

— Ensin elää, sitten ajattelee muistojaan ja lopuksi istuu vain ja odottaa.

— Vanhat tulevat viisaiksi, sanoi äiti.

— Niin.

— Mutta se ei hyödytä heitä, rouva, eikä muitakaan. Sillä veri on veri, ja se tahtoo kuohua, kunnes väsyy tai jäähtyy.

Elsebeth katseli vanhinta poikaa — hänen silmänsä olivat niin kirkkaat, mutta syvällä —:

— Kerran saa hänkin verta kylliksi, sanoi Elsebeth.

— Paljon verta ja paljon kyyneleitä saa ihminen samalla kertaa.

— Mitä hän puhuu? kysyi poika.

Mutta äiti ei vastannut.

Elisabeth istui hetken vaiti, kissa avasi silmänsä.

— Sitten tulee äidinsurun aika, mutta sekin menee ohi.

— Mitä hän puhuu? kysyi poika.

— Muutamat äidit kuolevat lasten pieninä ollessa, sanoi äiti.

— He ovat onnellisimmat, sanoi Elsebeth.

Tuvassa oli äänetöntä. Kellokin oli pysähtynyt. Elsebeth ei sitä enää vetänyt. Naapurin vaimo tuli määrättyinä aikoina — auringon mukaan — auttoi Elsebethiä vuoteesta ja taas levolle.

— Lopuksi jää vain miettimään kaiken päämäärää.

— Mitä Elsebeth tarkoittaa?

— Sitä, rouva, että Jumala on liian suuri, eikä hänkään voi meistä välittää.

— Sitä emme voi tietää, Elsebeth, sanoi äiti.

— Niin se kuitenkin on, rouva, sillä me olemme liian pieniä, eikä

Jumalalla voi olla aikaa meistä huolehtia.

Elsebeth vaikeni, äiti ja lapset nousivat lähteäkseen.

— Hyvästi Elsebeth, sanoi äiti, tänne panen seljateen.

— Hyvästi, sanoi Elsebeth. Mutta tiellä oli äiti vaiti.

— Mitä kaikkea hän puhuikaan? kysyi poika.

— Hän puhui sinusta, sanoi äiti. Ja hän vaikeni taas.

Mutta vanhempi poika, ollessaan yksin ulkona, meni aina, tultuaan Elsebethin mökin kohdalle, toiselle puolen tietä. Oli kuin olisi häntä pelottanut.

… Koulumestarin tietä pitkin kuljettaessa saavuttiin rouva

Jespersenin luo.

Talo oli aidan takana ja sinne oli kiivettävä pitkin portaita, joissa oli vain yhdet kaidepuut. Eteisen lattialle, oli sirotettu hiekkaa ja siellä tuntui neitsyeellisyyden ja lavendelin tuoksu.

Rouva Jespersen istui korokkeella ja kutoi suojusliinoja. Siinä hän oli istunut siitä saakka kuin perhe oli kylään saapunut. Suojusliinat loistivat valkoisina joka huonekalulta ja joka tuolilta.

Minne ikään lapset asettuivatkin istumaan, oli heidän sieltä noustessaan suojusliina tarttunut harvoin mainittuun ruumiinosaan.

— Poika kulta, sanoi äiti ja asetti suojusliinan taas paikoilleen. Joka tuolinistuin oli päällystetty Helena neidin kirjailemalla kanavakankaalla. Helena neiti ompeli aina monivärisiä tähtiä erilaatuiselle kankaalle.

Rouva Jespersen puhui holsteinilaista murretta — sillä sieltä hän oli kotoisin.

— Joskus maailmassa oli hän ollut kamarineitsyenä Rantzau'illa. Kukaan ei tiennyt, minkä vuoksi hän heistä erottuaan oli asettunut juuri tähän kolkkaan.

Hänellä oli aina läikesilkkinen puku yllä ja hän täytti kokonaan leveänojaisen mahonkituoIin. Tukanlaite oli kuin valtaistuin, lapset luulivat, että se oli samanlaisena hänen nukkuessaankin. Käsivarsissa oli meripihkaiset rannerenkaat.

Hän astui alas korokkeelta vain kirkkoon lähteäkseen. Silloin pukeutui hän silkkiseen viittaan, jonka päällä oli kudottu liinanen.

Kun kahvi tuotiin pöydälle, täytyi Helena neidin aina työntää syrjään monet pukukaavansa.

Ne olivat harmaasta käärepaperista. Hän tarvitsi niitä täydentääkseen alati vajavaista vaatevarastoaan. Hän kävi kaksi kertaa vuodessa Flensburgissa ja palasi sieltä pää täynnä puseronmalleja, joista hänellä sitten riitti työtä seuraavaksi puolen vuoden ajaksi.

Skotlantilaismallisia kankaita hän eniten rakasti.

Hän muutti ainoastaan puserot.

Puvun alaosat saivat jäädä jotakuinkin entiselleen. Silloin tällöin ommeltiin niihin uudet reunakoristeet.

Kahvileivokset otettiin arkusta rouva Jespersenin sängyn alta. Rouva

Jespersenin sänky oli vuoren korkuinen.

— Oi, oi, täytyy olla kärsivällinen, sanoi rouva Jespersen ja antoi käsivartensa vaipua alas. Hänen käsiään olivat joskus koristaneet monet kamarineitsyen sormukset, mutta ne olivat nyt kadonneet lyhyiden sormien lihavuuteen.

Helena neiti juoksi edestakaisin ja jutteli.

Stina neiti pisti vain kulmikkaat kasvonsa oven raosta tervehtiäkseen.

Hän ei päässyt ompelukoulustaan.

— Tulkaa nyt edes hetkeksi, antaa lasten neuloa, sanoi äiti.

Mutta Stina neiti oli kadonnut taas eteisen pohjakamariin, jossa seitsemän saparopäätä tyttöä ompeli liinaompelua huulet yhteenpuristettuina.

Stina neiti oli pitkä kuin mies ja luiseva kuin työjuhta.

Hänellä oli aapiskoulu aamupäivällä ja ompelukoulu iltapäivällä. Hän sai markan kuukaudessa päätä kohti ompeluoppilailtaan.

— Oi, oi, sanoi rouva Jespersen, Stina ei suo itselleen milloinkaan rauhaa.

— Mutta täytyyhän olla kärsivällinen.

Helena neiti järjesti leivokset pienelle posliinivadille; joka leivoksen asettamiseen tarvitsi hän senkin seitsemän pientä kädenliikettä.

Kahvia keittäessään hän juoksi yhtämittaa keittiöön ja takaisin taas ja laverteli lakkaamatta. Helena neiti laverteli taukoamatta koko vuoden, eikä ollut sitä siunattua sielua, joka viimeisenä päivänä joulukuuta olisi voinut sanoa mitä hän oli puhunut.

— Niin, pienokaisella on intonsa, sanoi rouva Jespersen.

Kun kahvi oli tuotu pöytään, ilmestyi Stina neiti äkkiä, istuutui mahonkituolille oven viereen; tällaisia tukeva-istuimisia tuoleja oli kolme, — muut istuimiksi kelpaavat esineet olivat hontelot juuresta punotuin selkänojin — sillä Stina neiti istuutui painavasti ja tarvitsi jotain kestävää alleen.

Hän hörppäsi kahvinsa ja katosi taas. Leivosvadilta katosi aina muutama rinkeli. Ne jaettiin palkintoina ompelukoulussa. Stina neidin ei ollut tapana varastaa, mutta leivoksia hän varasti tilaisuuden sattuessa. Jos se oli mahdotonta, osti hän sokeririnkilöitä leipurilta.

Ne annettiin saparopäille. Ainahan joku oli saanut paitansa valmiiksi.

Äidin tultua eteiseen, pisti Stina neiti päänsä ulos kouluhuoneesta — vähän ummehtunutta ilmaa tulvahti pienestä, valkeaksi kalkitusta huoneesta — hän tahtoi aina suudella äitiä ennenkuin lähdettiin. Äiti oli ainoa aikaihminen, jota hän suuteli.

Vanhin poika kompastui neljääntoista puukenkään porstuassa:

— Tuota kömpelöä poikaa, sanoi äiti.

Hän ei koskaan opi käyttäytymään.

Stina neiti jäi seisomaan kynnykselle ja nyökäytti päätään, mutta Helena neiti taivutti sirolla kädellään syrjään akkunalla olevat kukkaset ja hymyili vain.

— Äiti, sanoi vanhin poika, heidän tultuaan tielle, Stina neidillä on samanlaiset kulmakarvat kuin isäntärengillä.

Stina neidillä oli miehen kulmakarvat ja nuoren tytön silmät.

Äiti kuunteli mielellään nuorimman poikansa puhetta. Hän puhui aivan äidin omaan tapaan; samat lauseet, sama sanajärjestys, pikkuvanhan arvokkaaseen tapaan, jota olisi voinut pitää viisautena. Ja alituisesti näkyi hänen päänsä, joka oli liian suuri ruumiiseen verrattuna, äidin hameen vieressä.

Heidän tullessa kotiin lastenkutsuista, tahtoi äiti aina kuulla juhlaa kuvattavan.

Hän istuutui lempituoliinsa keskelle arkihuoneen lattiaa, kuin olisi istuutunut herkullisen pöydän ääreen.

— No, sanoi hän, kertokaapas nyt.

Ei kukaan lapsista tahtonut suoda toiselle suunvuoroa.

— Poika ensin.

— Poika ensin, sanoi äiti.

Ja poika hypähti pystyyn samettinutussaan ja matki jokaisen äänensävyä ja eleitä, tyttöjä ja poikia, ja äiti oli pakahtua naurusta tuolillaan.

— Entäs sitten, entäs sitten?

Poika jatkoi juttujaan. Hän osasi koko seuran ulkoa. Hän matki ja juoksi edestakaisin kuin russakka. Viimein sanoi äiti:

— Mitä siellä tarjottiin?

Ja lapset kilvan ruuasta kertomaan.

Ruualle, jota kutsuissa tarjottiin, äiti nauroi eniten.

— Tässä maassa ei milloinkaan opita syömään, sanoi hän. Herra Jumala, mitä he tuovatkaan pöytään!

Lastenkutsuissa nyt ei koskaan muuta tarjota kuin voileipiä ja mantelivanukasta.

Isä avasi vihdoin huoneensa oven.

— Stella, sinä turmelet sen pojan täydellisesti, sanoi hän. Eihän lasten sovi arvostella kaikkea kehdosta pitäen.

— Fritz, enhän voi estää lasta näkemästä.

Isän ovi sulkeutui jälleen.

Melkein aina oli se lukossa, ja lapset tuskin tiesivät, miltä sen takana näytti. Sillä he tulivat sinne niin harvoin ja siellä oli pimeä. Huone oli pohjoisen puolella eikä aurinko koskaan paistanut sinne. Huonekalut olivat tummaa mahonkia. Isä astuskeli enimmäkseen — edes takaisin lattialla.

— Kuka siellä, sanoi hän vavahtaen, jonkun tullessa sisään.

— Minä vain, vastasi joku lapsista, joka tuli kirjaa hakemaan.

Ja isä astuskeli edelleen lattialla, samojen seinien sisäpuolella.

Hän rakasti kuumia huoneita, ja hänen kätensä olivat kuitenkin kylmästä valkeat.

Päivällispöydässä, kun joku lapsista puhui, saattoi hän äkkiä herätä ajatuksistaan. — Hän istui aina hienon punalakkisen punaviinipullon takana —:

— Jumala tietää, miten nämäkin lapset kasvatetaan.

— Fritz kulta, vastasi äiti, miten pitäisi sitten lapsia maalla kasvattaa.

— Lapsina, sanoi isä ja vaipui jälleen mietteisiinsä.

Hänen kasvonsa olivat aina valkeat ja parta oli alkanut harmaantua.

— Mutta äiti sanoi koulun Tinelle:

— Hyvä ystävä, lapset ovat lapsia, mitä he eivät kuule täällä, sen he kuulevat väentuvassa.

Se olikin totta. Iloisimmat hetkensä lapset viettivät väentuvassa. Siellä oli niin tulisen kuuma, että päät hehkuivat punaisina heidän istuessaan nurkissa kuuntelemassa. Sinne kokoontui koko kylän väki; sillä kukaan ei pitänyt lukua, kuinka usein oluthaarikoita täytettiin.

Karjatyttö juoksi vain sukkasillaan edes takaisin hakemaan uutta olutta.

Oltiin kuin kapakassa ainakin.

Isäntärenki rehenteli pöydänpäässä. Muut rengit istuivat pitkin seinävieriä. Miehevä Mari seisoi nauraen ovensuussa.

Kaikki kylän juorut kulkeutuivat väentupaan.

Äiti avasi oven:

— No lapset, mitä täältä kuuluu?

Ja hän istuutui itse uunin viereen. Nyt puhui vain isäntärenki, muitten vilkuillessa haarikoitaan.

Isäntärenki oli ollut talossa niin kauan kuin muistettiin. Kaikki talon palvelijat jäivät taloon määräämättömiksi ajoiksi. Äiti valitti isälle yhtä mittaa heidän käytöstään. Isä sanoi:

— No, anna niitten mennä.

Äiti kohotti avuttoman katseensa kattoon:

— Mutta kun ne eivät tahdo, sanoi hän.

Ja ne jäivät.

Sisäkköä vaivasi päänsärky. Hän kietoi päänsä moneen käsiliinaan, niin että muistutti vaikeasti haavoittunutta, ja kulki huoneesta huoneeseen valitellen. Parannuskeinona oli taukoamaton kahvivirta, eikä hän koskaan puuttunut mihinkään.

— Hannan luudat ovat joka paikassa, sanoi äiti.

Luudat olivat unohtuneet.

Hanna itse oli lyyhistynyt arkihuoneen kirjakaapin viereen ja vaikeroi:

— Olen pyytänyt Marin panemaan kahvipannun tulelle, sanoi hän.

— Sehän hyvä, vastasi äiti.

— Eikö rouvakin ottaisi kuppia? vaikeroi Hanna.

— Kiitos vaan, kun sitä kerran on, sanoi äiti.

Rouvan apulainen istui ikkunan vieressä korko-ompelua nypiskellen. Hän oli pitkä, haluton olento, joka alinomaa oli jostakin loukkaantunut, jotta olisi syytä laiskotella…

Äiti katseli häntä äärimmilleen ärtyneenä, ja kysyi joka ikinen päivä, eikö häntä haluttanut lähteä vaunuilla Sönderborgiin.

— Jumala, sitten hän ainakin sen ajan on näkyvistäni.

Hän löi kädet yhteen helmassaan.

— Kaikki minun apulaiseni hienostuvat niin, etteivät pysty muuhun kuin korko-ompeluun.

Nuorimmalla lapsella oli ollut imettäjä. Hänen nimensä oli Rosa, ja pian selveni, että hän oli kuuluisa koko saarella. Lakattuaan imettämästä, kävi hänen asemansa jotenkin epämääräiseksi, koska talossa entuudesta oli lastenhoitaja.

Isä todisteli perusteellisesti, että hän oli lähetettävä talosta.

— Hyvä ystävä, sanoi äiti: voitko sanoa, millä keinoin minä hänet lähetän.

Vierashuoneessahan hän vain istuu ompelemassa.

Siellä ei hän ketään vahingoita.

Rose sai istua.

Palvelijoista puhuttaessa sanoi äiti:

— Niin Fritz, jos vähänkin siihen asiaan puuttuisit, saisit itse nähdä.

76

Isä oli aivan liian väsynyt siihen puuttuakseen.

Yhtä kertaa lukuunottamatta.

Vanhin poika kulki huoneen läpi ja sanoi Hanna sisäkölle:

— Sulje ovi.

Hän ei tietänyt oven olevan avoinna isän huoneeseen. Tämä ilmestyi kynnykselle lumivalkeana kasvoiltaan:

— Hanna, olkaa ystävällinen ja pyytäkää muut palvelijat tänne, sanoi hän.

Kaikki sisäpalvelijat kokoontuivat pojan vavistessa ja isän odottaessa.

Kaikkien saavuttua löi isä vanhinta poikaansa korvalle muitta mutkitta.

— Ehkäpä nyt tahdot pyytää Hannalta anteeksi ja sanoa hänelle:

— Hanna, olkaa hyvä ja sulkekaa ovi. Poika totteli itku kurkussa, jonka jälkeen palveluskunta lähetettiin pois.

Jonkinlainen kohteliaisuus alempia kohtaan — sillä kukaan lapsista ei muistanut muuten saaneensa isältä kuritusta — meni tästä hetkestä lähtien heidän veriinsä.

— Palvelijan asema on muutenkin kova, sanoi isä.

Ehkäpä lapset tätä "kovuutta" ajattelivat arvostelevasti: sillä kotona hallitsivat yksistään palvelijat.

Koulun Tine, joka oli tervejärkinen ihminen, sanoi äidin valittaessa:

— Herra Jumala, älkää vaihtako, on parempi olla entisten komennettavana.

— Tule, sanoi äiti Tinelle, mennään vähän ulos.

He ottivat pari vaippaa, menivät veräjästä puutarhan jäätyneelle lammelle. Sen rannoilla oli lunta kuloheinässä.

Poppelien takana levisivät laajat niityt. Äkkiä kävi äidin mieli murheelliseksi ja valituksena kaikui hänen ihana äänensä.

— Kuinka kaunista täällä olikaan kesällä, sanoi hän.

Pitkään ja surumielisenä katseli hän niittyjen jäätä ja lunta, hän, joka rakasti vienoa tuulta ja auringonpaistetta.

Hän katseli huvimajaa valkeine pylväineen. Kesäkuussa hänen syntymäpäivänään kiertyivät vihreät seppeleet näiden pylväiden ympäri.

— En näe enää montakaan kesää, sanoi hän.

— Tottakai, sanoi Tine.

Mutta äiti jäi tuijottamaan huvimajaansa ja jäisiä niittyjä sen takana.

En, sanoi hän, ja puhkesi itkuun, hän, joka rakasti valoisaa elämää.

– – –

Emo, pääs joka painoit,

kun saapui murhe,

ja silmäsi suljit,

kun lankesi hämy

liki sua sekä meitä —

Ah äiti,

sidotaan yhä ruusuja siellä,

sidotaan sulokukkia, ruusuja

pilareiden valkeiden ympäri —

ah, kiedotaan kukkia,

äiti —

vuoks toisten.

Mut talven valtaa

et kestää voinut;

et aikaa, kun kuolleet

oli maa sekä sydän.

Sä läksit.

Kohoaa toki siellä

heleät ruso-ruusut —

Toki toisille kasvaa

siell' loistavat ruusut.

– – –

Kun Jesperseniltä oli tultu vähän eteenpäin, teki tie mutkan kirkon edustalla.

Siinä oli majatalo, valkoinen kuten naapurinsa, kirkkokin. Sen ovi oli vihreä, kirkonovi taas oli musta.

Vasemmalla puolelle oli paja. Se oli omituisen neliskulmainen, katto kuin musta patalakki. Mutta pajan sisässä oli yötä ja liekkejä.

Vanhin poika pujahti usein pajaan sunnuntaisin. Silloin siellä oli äänetöntä ja rauhallisen tyyntä, seinät olivat kuin seinät ikään, ovi oli vain ovi ja kivet kiviä, sepästä oli tullut oikea valkoinen mies, joka iloisena ja pyylevänä istui pajarakennusten ulkopuolella.

Hän katseli kirkkoon meneviä.

Mutta maanantaina oli paja taas täynnä mustaa yötä ja punaista tulta. Eikä poika ikinä olisi uskaltanut mennä sinne, jossa sanottiin sepän liikkuvan mustana varjona palkeitten mustien aaveiden keskellä.

Oikealle kädelle mennessä tultiin koululle. Se näytti saavan tukea kirkolta, turvautuen sen ystävälliseen huolenpitoon.

Koulun portaille oli siroteltu hiekkaa. Ovi liikkui niin kevyesti saranoillaan. Jo eteisessä kiilsi kaikki. Seinät, katto ja lattia kiilsivät. Ei kukaan muu saanut paikkoja niin häikäisevän puhtaiksi vihreällä suovalla kuin koulumestarin Tine.

Oikealla puolella oli kouluhuone. Sieltä kuului alituinen sorina. Lapset istuivat riveissä aapiskirjojensa ja katkismustensa ääressä, kummallakin puolella käytävää kuin miesväki ja naisväki kirkossa. He hikoilivat ja tuoksuivat kaiken tietorikkautensa ääressä. Vanha koulumestari poltti piipussaan väkevää tupakkia ja hikoili hänkin. Hän hikoili taukoamatta, ja uunin piti kuitenkin olla hehkuvan kuuma.

Tullessaan koulun eteiseen, raotti äiti ovea:

— Hyvää iltaa, koulumestari, sanoi hän.

— Täälläpä on lämmintä.

— Päivää, päivää, vastasi koulumestari.

Mutta puna- ja mustahousuiset lapset lensivät pystyyn.

— Niin, sanoi koulumestari, monet pikkuistujat hautovat ilman lämpimäksi

Äiti sulki oven. Käytävän toiselta puolelta oli Tine jo kuullut hänen äänensä ja avannut kamarin oven.

— Tulkaa toki sisään, täällä on lämmin.

Koulussa oli aina lämmin.

— Jumala varjelkoon, minkälainen kuumuus siellä kouluhuoneessa oli, sanoi äiti vaipuen tuolille istumaan. Ei mihinkään ollut niin helppo vajota kuin koulumestarin tuoleihin. Ne olivat niin leveät ja avosyliset kuin olisivat vain istujaa ikävöineet.

— Se tulee lapsista, sanoi Tine.

Kotona väitti äiti, että vanha koulumestari lämmittää liikaa.

Mutta sisällä kamareissa tuntui vain kuivattujen ruusunlehtien ja puhtauden tuoksu.

Lukkarin muori ilmestyi keittiön kynnykselle.

— Kas, kun tulitte, sanoi hän niiaten.

— Herra varjelkoon, täällähän me olemme sen seitsemän kertaa viikossa.

Äiti oli jo keittiössä. Hänen täytyi saada nähdä se. Koulumestarin keittiö oli hänen alituinen ilonsa ja ihmetyksensä. Niin monet kiiltävät kupariastiat — pannuja, patoja ja muotteja pitkin seiniä.

Isomahainen kahvipannu oli aina tulella.

— Se ei tule milloinkaan liedeltä, sanoi äiti.

— Ei sanoi muori, täällähän käy niin moni. —

— Luojankiitos… onhan meillä tuttuja. Koko seudun väki tuli koululle.

Kaikki pysähtyivät oven ulkopuolelle ja "pistäysivät" sisään.

— Sinne täytyy pakostakin mennä, sanoi äiti, tuntuu kuin he aina odottaisivat.

— Ja koulumestarin väki tietää uutisia — vaikkeivät juorua.

Lapsilta riisuttiin päällysvaatteet, ja he olivat hippasilla isossa kamarissa. Toista niin sopivaa lattiaa ei tähän tarkoitukseen ollut. Sillä huone oli niin avara kuin sali ja tuolit olivat seinissä kiinni eivätkä juoksua estäneet.

- Lapsikullat, sanoi äiti kotona: en ymmärrä mikä koulumestarin huonekaluissa on, mutta ne ovat niin ystävällisiä.

Tine otti kupit esille ja Tine johti leikkiä.

— Ylös taas, ylös taas, huusi hän. Vanhin poika oli kaatunut.

— Kas noin, nyt keikahtaa poika kumoon, sanoi äiti.

— Ylös taas, ylös taas, huusi Tine.

— Tine, mitä teette pöytäliinoillenne? sanoi äiti, joka taas oli vajonnut uuteen tuoliin. Niihin hän aina vajosi koulumestarin luona ollessaan.

— Minä en milloinkaan saa liinojani noin valkoisiksi, sanoi äiti ja pudisti epätoivoisena päätään.

Hänen omansa olivat aivan yhtä valkoiset, mutta koulumestarin pöytäliinat näyttivät hänestä aina valkeammilta. Kaikki oli hänen mielestään valkeinta ja kauneinta koulumestarin luona — sänkyjä lukuunottamatta. Ne olivat korkeimmat koko kylässä.

— Ihme, että voivat sellaisissa vuorissa nukkua, sanoi hän kotiin tullessaan.

Sängyt olivatkin todellisia vuoria, niissä oli lukemattomia punaisella päällystettyjä tyynyjä ja kotikutoiset lakanat.

— Minä tukehtuisin, sanoi äiti.

Lukkarin muori oli ylpeä sängyistään. Morsiuslakanansa hän näytti kaikille. Hän oli alkanut kutoa niitä tyttönä ollessaan, ja Tinen ristiäisissä ne olivat kehdolle levitetyt.

— Sellaista se on, sanoi muori silittäen lakanoita, kun katselee omien kättensä töitä.

Nyt hän oli saanut vohveliraudat käsiinsä. Äiti tunsi tuoksun.

— Saammeko vohveleita? sanoi äiti nostaen olkapäitään. Tämä oli hänen tavallinen eleensä — äkkinäinen ja kevyt — milloin hän odotti saavansa jotain hyvää syödäkseen.

— Ihanaa, sanoi hän.

Ensimäiset vohvelit tuotiin sisään ja kahvi höyrysi. Äiti istahti hevosjouhiselle sohvalle aivan kuningas Fredrik seitsemännen kuvan alle. Siinä hän riippui molempien laillisten aviopuolisoittensa välillä.

Lapset pantiin istumaan tuoleille pöydän ympäri. Kahvi poltti heidän kieltänsä. Vohveleita he tuijottivat lakkaamatta.

— Katso kuppiasi, huusi äiti vanhimmalle pojalle.

— Herranen aika, antaa pojan istua, sanoi Tine.

Äiti ravisti päätään. Hän on yhtä saamaton kaikissa elämän kohtaloissa.

Siitä tulee hänen onnettomuutensa.

Mutta Tine nauroi silittäessään hänen hiuksiaan:

— Ehkei hän ole sitä vierailta perinyt, sanoi hän.

— No, Tine, sanoi lukkarin muori.

Mutta äiti nauroi ja nosti kauniit kätensä, joissa täydet verisuonet sinersivät.

— Ei, totta se onkin, kädet ovat kauniit, mutta niissä on peukalo keskellä kämmentä.

Lukkarinmuori silitti niitä:

— Ne eivät olekaan arkiaskareita varten, sanoi hän.

Mutta äiti oli äkkiä käynyt vakavaksi:

— Ei, sanoi hän, ja sitten melkein muuttuneella äänellä: sellaisilla käsillä ei voikaan itseään puolustaa.

Hänen tunnelmansa muuttui äkkiä.

— Ei, mutta katsokaa Tinen käsiä, sanoi hän ja katseli ihaillen Tinen ahkeraa kättä, joka taas jakoi vohveleita lapsille. Se oli niin voimakas, vaikkei ollutkaan suuri.

Sitten he alkoivat keskustella kreivitär Dannerista:

— Jumala varjelkoon sitä naista, sanoi Tine.

Kreivitär Danner oli seudun tavallinen puheenaihe. Gottorpin linnahan oli lähellä, ja Gottorpista tulivat kuningas ja kreivitär silloin tällöin Sönderborgiin. Kreivitär toivoi aina pääsevänsä jonnekin, jossa häntä ihailtaisiin.

Kreivittären saapuessa Sönderborgiin, kutsuttiin kaikki saaren virkamiehet rouvineen hänen luokseen päivällisille. Virkamiehet noudattivat kutsua, mutta heidän rouvansa ilmoittivat olevansa estetyt.

Äiti meni sinne melkein yksin.

— Tahdon nähdä hänet, sanoi hän.

— Hyvät ystävät, hän oli totisesti merkillinen.

Isä ja äiti menivät sinne, eikä heitä otettu erittäin armollisesti vastaan. Kreivitär tiesi heidän olevan sukua Sjaellandin piispan kanssa, jonka hän hyvin muisti vihkiäisistään. Kerrottiin, että heidän oli täytynyt pitää piispaa melkein vankina Fredriksborgissa, ennenkuin he saivat hänet pakoitetuksi toimittamaan vihkimisen.

- Kykenevä hän on, sanoi äiti kotiintullessaan kreivittärestä:

— Mutta Herra Jumala, kuinka hän on avokaulainen … ja mitä hän asettaa näkyville? … sellaisia lihaläjiä ei voi paljastaa edes peilinsä edessä…

Koulusta kuului laulua. Vanha lukkari johti laulua ja lapset veisasivat monessa äänilajissa, Se oli hautausvirsi.

Sisällä keskusteltiin edelleen kreivitär Dannerista.

Maan yrtit kukkivat vain hetken, on kaikki täällä katoovaa, on lyhyt aika maisen retken se vaikka Herrast alkuns' saa; ylhäällä minkä Luoja soi kukoistaa iäti se voi.

laulettiin sisällä, lukkarin bassoääni ja lapsijoukon diskantto.

Äiti tiesi monta juttua kreivittärestä. Hän oli kuullut ne appiukoltaan. Hänen ylhäisyydeltään, joka vihasi tätä "henkilöä" sydämensä pohjasta.

Äiti kertoi jutun Fredriksborgin kanavalta. Kuningas ja hänen rouvansa olivat soutelemassa. Silloin Hänen Majesteettinsa Vapaudenkuningas äkkiä raivostui.

— Heittäkää hänet veteen, huusi kuningas: — Heittäkää akka veteen, kirkui hän.

Ihmiset epäröivät.

— Heittäkää pirun nimessä narttu järveen, komensi Majesteetti.

Ja majesteetin rouva sai "mennä järveen" ja kahlata rantaan. Äiti nauroi pakahtuakseen. Koulussa laulettiin yhä. Se kaikui niin murheellisena

Jokainen, jonka toivo palaa aarteisiin taivaan ylhäisen, se, joka korkeuteen halaa maailman loiston hyljäten. Hänelle taivas majan soi, jot' aika hävittää ei voi.

— Niin, sanoi lukkarin muori keskellä kreivitärjuttua — hän ajatteli hautausvirttä —:

— Heidän täytyy laulaa se — kuoropoikien takia.

Mutta äiti tiesi muutakin kreivittärestä ja Hänen majesteetistaan.

Hän jatkoi juttujaan.

Hän kertoi, kuinka kuningas valtakunnanneuvostossa oli heittänyt asiapaperit suoraan pääministerin kasvoihin, ja ne olivat lentäneet oikeusministerin korvan ohi, Mutta hulluinta on sentään kreivittären.

— Appeni sanoo hänen kuuntelevan valtakunnanneuvoston ovien takana.

— Ja jälkeenpäin tekee hän selkoa asioista Berlingille.

Hän kertoi taukoamatta juttuja kreivittärestä, Lukkarinmuori kuunteli ja Tine nauroi. Koulussa alettiin laulaa isänmaallisia lauluja. Vanha lukkari korotti aina ääntänsä, kun ehdittiin "isänmaahan."

— Mutta kykenevä hän on, sanoi äiti ja lakkasi puhumasta kreivittärestä.

Ei mikään maailmassa ollut tehnyt niin valtaavaa vaikutusta äitiin kuin

Louise Rasmussenin käytännöllinen kyky.

— Mutta sitä rumuutta, sanoi hän, voi lapsikullat — — —

Oli kuin lapset koulussa olisivat vironneet. Laulu kaikui bassoäänen johtamana

On äidinkielemme kaunis, sen kaiku lempeä on; mihin voisin verrata sitä, ylistää kera kantelon? Jalosyntyinen neitsyt, impi, kuninkaallinen morsian, näen nuorena, miellyttävänä hänen sulonsa puhkeevan — näen nuorena, miellyttävänä hänen surunsa puhkeevan.

Laulakaa lapset, sanoi äiti, ja alkoi itsekin. Ukko kuuli sen ja yhä voimakkaampana kaikui laulun sävel. Äidin kirkas ääni kuului ylinnä muita:

Joka voimakkaan, jalon sanan kukin hältä lahjaksi saa, rukouksena lemmen se riutuu, sodan voittoa kuuluttaa, halut jos sydämemme täyttää, sävel jos surun siinä soi, me hältä soinnun saamme, keventää joka rintaamme voi.

— Kuinka ihanaa, sanoi lukkarinmuori: on kuin koko talo laulaisi.

— Niin onkin, sanoi äiti ja juoksi nauraen "isoon kamariin":

— Ei, ei pysykää siellä sanoi hän: minä laulan täällä. Silloin on todella laulua koko talossa.

Ja jos idänmaat sekä lännen me kuljemme etsien ikiviisautta vanhaa maan äärten kaukaisten, hän houkuttaa ja kiehtoo, me kuulemme häntä vain, näet hän on nuori ja kaunis, hän on niin uhkea ain.

Pajassa vaikeni kaikki äänet. Nyt sinnekin kuului, että "rouva laulatti koululapsia".

Seppä kulki pajastaan kirkon ohi koululle. Hän seisoi lukkarin akkunoiden alla kuunnellen.

— Mutta nyt jäämme tänne, huusi äiti ja kaikki juoksivat "isoon kamariin".

— Niin, sanoi Tine, poika saa ruveta näyttelemään.

Poika oli lapsista vanhin. Hänen äänensä oli kirkas kuin soittorasian ja runoja hän osasi. Kaikki, mitä äiti luki, tarttui hänen korviinsa.

Hän levitteli käsiään ja juoksi.

— Kas poikaa, huusi Tine, kas poikaa!

Poika näytteli Haakonia ja myöskin kavaljeeria Ninon'issa. Hän sekoitti säkeistöt, hän huusi ja kuiskasi. Uuni oli vastanäyttelijänä. Lukkarin vanha uuni seisoi leveämahaisena ja vakavana. Poika lensi sen edessä, vannotti sitä ja lausui runojaan.

— Kas poikaa, kas poikaa, huusi äiti, joka oli pakahtua naurusta tuolillaan.

Ulkona kuului lasten puukenkien kolina. Koulupäivä oli päättynyt. Äiti juoksi ikkunaan katsomaan: Valkealla pihamaalla temmelsivät ja tappelivat lapset:

— Pirun vekaroita, sanoi koulumestari sisääntulossaan ja nakutti otsaansa hiukan käyrällä piipunvarrellaan.

— Oi, oi, sanoi äiti. Ne näyttävät kirpuilta lakanalla.

Kirput olivat hänen lempieläimensä kaikissa vertauksissa — ne olivat kerrassaan hänen lempieläimiään. Jos joku lapsista nosti hartioitaan, sanoi äiti heti paikalla ja pyhällä innostuksella: Sinussa on kirppuja. Ja hän riisui lapsen alastomaksi, tarkasteli hänen ruumistaan, joka vaateparren ja joka laskoksen. Kirppua ei löytynyt. Mutta ajojahti tuotti hänelle huvia.

— Pue vaatteet yllesi taas, sanoi hän, inhoittava eläin on päässyt karkuun.

Mutta jos pieni musta eläin todella löytyi ja hän oli saanut sen kauniiden kynsiensä väliin, katseli hän sitä mielellään kauan ja sanoi:

— Antaa sen mennä.

… Lukkari istuutui suureen nojatuoliinsa ikkunan ääreen. Äiti istuutui häntä vastapäätä, hämärän hiljaa laskeutuessa.

— Laulakaa vähän, sanoi vanhus. Hänelle tuotti suurta iloa, kun "rouva" lauloi.

— Laulakaa se rakkauslaulu, sanoi Tine.

— Tine on rakastunut, nauroi äiti.

"Se rakkauslaulu" oli irlantilainen sävel. Sanat olivat unohtuneet.

Äiti yksin osasi ne. Ehkäpä hän oli ne itse sepittänyt. Hän lauloi:

Valo auringon kaunis on, kilo kuun voi sorea olla, kun yössä äänettömässä yli vierivän virran se valuu. Valo auringon kaunis on.

Toki on

valo lemmen kaikista kaunein,

mi kasvoilla lempivän loistaa,

kun äkkiä, tietämättänsä,

hän kohtaa armahansa.

Mut kun alas aurinko käy, maan kaiken pimeä kattaa, tuli lemmen myöskin sammuu — ja saapuu yö.

Mut ah, Isän taivaisen pyhä päivä laupias on, se uudelleen yhä nousee. Tuli lemmen, mi kerran sammu, ikipäiviks se sammui pois.

Petä toinen toisiansa ei lapset ihmisten, he toinen toistaan ei hylkää, toist' uhriks tee rakkauden. Tuli sammui lemmen liekin yht’äkkiä vain — ja yö levis maailman ylle.

Valo auringon kaunis on, joka päivä sen soihtu syttyy, kaikk' katsoo kehrää sen. Mut hän, joka milloinkaan ikiliekkiä lemmen nähnyt palavan sekä sammuvan ei, hän päivän valtaa ei tunne, ei ymmärrä yön pimeää.

Laulu lakkasi.

— Ihana laulu, sanoi Tine.

— Se on varmaan tosi, sanoi äiti.

Mutta vanha lukkari virkkoi tuoliltaan pimeästä.

— Niin, rakkaus on sellainen, jota ei auta miettiä. Se tulee.

— Ja menee, sanoi äiti.

— Niin, sanoi muori hiljaa nurkastaan.

Oli äänetöntä hetkisen. Sitten sanoi vanhus:

— Niin, rouva kulta — totta se onkin. Se tulee ja menee. Mutta on sellaisiakin, joilta se sulkee oven, koska heillä ei ole kärsivällisyyttä, sen ollessa kotoa poissa… odottaa, kunnes se palaa taas…

Äiti ei vastannut.

Mutta vähän ajan perästä hän lauloi taas — ja silloin olivat hänen kasvonsa ylöspäin kääntyneet ja loistivat kalpeina pimeässä; hänen kasvoihinsa saattoi joskus tulla ilme, joka muistutti ristiinnaulittua —:

Mut Luojan aurinko, ah on laupias, lempee, sen loisto ei lakkaa. Valo rakkauden, joka sammui, se ainiaaks sammui.

- Tine, sanoi hän, ja ääni kaikui äkkiä reippaana: nyt tahtoisin mennä hautuumaalle.

Sinne hän aina meni hämärissä tai illan tullen, mutta silloin olivat aina Tine ja lapset hänen kintereillään.

He pukivat päällysvaatteet ylleen ja kulkivat häikäisevän puhtaan keittiön läpi puutarhaan.

— Hyvää yötä, sanoivat vanhukset. He seisoivat keittiön ovessa.

— Hyvää yötä.

Lumi peitti puutarhan. Puissa oli huurretta. Pakkasessa kimaltelivat lumikiteet.

— Oletteko pitänyt huolta ruusuistanne, sanoi äiti Tinelle.

— Ne ovat peitossa, vastasi Tine.

He avasivat veräjän ja tulivat kirkkomaalle.

Kaikki oli aivan äänetöntä. Mustia ja valkeita ristejä kohosi valkealla lumella. Nimiä ei näkynyt pimeässä.

— Täällä lepää hyvässä turvassa, sanoi äiti.

Teitä oli luotu lumeen. Ristit näyttivät hautojen paikat. Lumen keskestä kohosi kirkko valkoisena ja suurena.

He jatkoivat kävelemistään kirkkomaan ympäri.

Äiti ja Tine kulkivat edellä, lapset tallustelivat jäljestä lumessa.

Tähdet vain tuikkivat heidän yllään.

Tine ja äiti puhuivat niistä, jotka olivat kuolleet viime vuoden kuluessa ja jotka nyt lepäsivät haudoissaan. He puhuivat pitäjänvoudin pojasta.

— Niin, hän oli saattanut monen onnettomuuteen, sanoi Tine.

— Niin sanotaan.

— Ja Herra tietää, mitä hurmaavaa he hänessä huomasivat.

— Mitäkö huomasivat?

Äiti puhui:

— Mehiläiset, Tine, huomaavat, missä kukissa on hunajaa.

— Ehkäpä.

— Hänessä oli kai lemmenhuumaa, sanoi äiti, ja hän oli hetken vaiti.

Sitten sanoi hän kuin itsekseen: Eikä muuta.

He kävelivät yhä. Pysyttekö perässä lapset? kysyi äiti.

Mutta Tinelle hän sanoi, ja kasvot olivat käännetyt ylöspäin tähtiä kohden, joille hän oli antanut monta nimeä.

— Tine, elämässä on vain kaksi suurta tapausta — rakkaus ja kuolema.

He saapuivat suurelle portille. Tine nosti salvan.

— Nyt kotiin, sanoi äiti.

He menivät kotiin, lapset äidin vieressä. Oli aivan äänetöntä, ja kaikkien asumusten ovet olivat lukitut. Ihmisiä he eivät nähneet ja koirat tunsivat heidät.

Tämä oli äidin raskaita päiviä.

Heidän kotiin tultuaan, ei kynttilöitä sytytetty, eikä äiti puhunut mitään. Hän istuutui vanhan klaveerin ääreen. Koskettimet loistivat valkeina pimeässä, ja hän lauloi:

On koittava aika, kun mielin ankein elon tiedämme arvon. On koittava aika, kuin kaiken kalliin me menetämme.

Isä avasi ovensa, ja lapset näkivät hänen pitkän varjonsa.

On koittava aika, kun aatokset kulkee kuin kuolinsaatto. On koittava aika, kun kaipuukin uupuin unehen vaipuu.

Isä ei liikahtanut. Mustassa pimeydessä hän näytti seisovan kuin musta pylväs.

On koittava aika, kun muistotkin muuttuu pelkäksi pilkaks. On koittava aika, elo meillä kun ehtyy — kun kuolohon käymme.

Isä sulki oven.

Ääni sai äidin vavahtamaan.

— Kuka siellä oli, kysyi hän.

— Isä, vastasi vanhin poika nurkastaan:

— Äiti, laula se, jota emme ymmärrä.

Mutta äiti sulki klaveerin.

Pitkään aikaan ei sitä enää avattu.

* * * * *

Mutta saattoi tulla aikoja, jolloin äiti luki. Kirjakaapin ovea avattiin yhtämittaa. Äiti otti sieltä kaikenlaisia kirjoja. Renki ajoi Sönderborgiin ja renki toi kirjoja.

Äiti istui aina samalla paikalla, akkunan vieressä ”omassa tuolissaan” liikkumattomana. Kirja oli ompelulippaalla, äiti nojasi päänsä käsiinsä. Lasten puhetta hän ei kuullut, taloudesta hän ei välittänyt. Hän vain luki kirjan toisensa jälkeen.

Isä tuli sisään:

— Etkö lähde ulos, sanoi hän.

— Minähän luen.

— Etkö menisi koululle?

— Näethän, että luen.

Hän jatkoi lukemistaan ja käsi käänsi lehtiä. Kului tunti. Kului tunteja. Lapset hiipivät huoneissa.

Mutta joskus pani äiti avatun kirjan polvilleen ja kädet puristettuina lujasti ristiin tuijotti hän eteensä — mykkänä, sitten hän taas luki.

Hän otti kirjoja isän hyllyltä. Hän luki luonnontiedettä ja dogmatiikkaa. Hän luki lukemistaan.

Isä kulki huoneen läpi:

— Etkö ollenkaan aio mennä ulos?

— Huomenna.

— Niin sanot joka päivä.

— Mutta, minähän luen.

Hän luki kuin juoppo, joka päihtyy päihtymistään, ja joka pitkittää humalaansa eikä tahdo herätä.

Tine tuli hämärissä.

— Mitä olette toimittanut? kysyi hän.

— Olen lukenut.

— Mitä?

— En tiedä.

Mutta äkkiä saattoi hän puhjeta valituksiin, pitkään ja katkerasti syyttäen lukemiaan kirjoja, jotka eivät sammuttaneet hänen janoaan: Mistä ne kirjoittavat? sanoi hän, ja valkean ääressä, jossa he istuivat, pani hän valkoiset kätensä, joita tulen hehku punersi, ristiin polviensa ympäri: ne kirjoittivat kauniita ja typeriä sanoja asioista, jotka me kaikki muutenkin tiedämme ja joita olemme tottuneet ajattelemaan… muusta ne eivät kirjoita.

— Kaikkihan kirjoittavat rakkaudesta, sanoi Tine. Äiti nauroi.

— Sitäpä ne eivät teekään.

— Tottakai.

— Ei, siinä ne juuri väärentävät elämän ja vievät meiltä rohkeuden katsoa totuutta suoraan silmiin.

— Mitä totuutta?

— Totuutta.

Hän vaikeni hetkiseksi. Vanhin poika makasi hänen jalkojensa juuressa ja katseli hänen ihania kasvojaan:

— Minä tunnen sen, sanoi hän, mutta nuo — runoilijat — (ja hän lausui sanan ylpeällä ivalla) niilläkö olisi rohkeutta sanoa se…

- Etsin, olisiko maailmassa ollut yhtäkään, joka olisi uskaltanut sitä sanoa.

— He kirjoittavat elämäkertoja, joita itsekin voisimme tekaista, he sepittävät runoja, joita me itse osaisimme klaveerin ääressä laulaa … Mutta totuutta he eivät sano … Niin, kirjansitojat ovat ainoat, jotka tuntevat heidät. Ovathan he olleet runoniekkojen kanssa tekemisissä Aatamin ajoista asti ja ovat oppineet kultaamaan heidän vaiheittensa selät… Niinpä kai, jatkoi hän puhettaan ja hymyili hiukan: Kirjakauppiaatkin taitavat olla niiden perillä — he hymyilevät aina niin ystävällisesti, kun myyvät kirjoja, ikäänkuin tahtoisivat sanoa: Kas, kun et ole jo viisastunut… mutta ole hyvä — ja osta vain uusi valhe… Hän jäi istumaan kädet ristissä, ja äkkiä puhui hän aivan rauhallisesti:

— Minua vain ihmetyttää, että kaikki ovat niin tyhmiä, ettei ole yhtäkään niin viisasta, että antaisi kivittää itseään ilmaistuaan totuuden.

Minkä totuuden? sanoi Tine, joka äidin lukupuuskan kestäessä oli käynyt aivan toivottomaksi.

Äiti istui hetken vaiti:

— Oi, sanoi hän, pitäjänvoudin poika tunsi sen. Mutta hän ei osannut edes tavata ja oli niin veltto, ettei hänestä ollut runoilijaksi.

Tine, joka ei mitään ymmärtänyt, sanoi johtaakseen puheen toisaalle:

— Niin, muuhun hän ei kelvannut, kuin saattamaan ihmisiä onnettomuuteen…

— Hän ei saattanut heitä onnettomuuteen, sanoi äiti, hän rakasti ja lakkasi rakastamasta — — — kun se oli ohi…

— Kun se oli ohi?

— Niin — himo…

— Sillä siinä on salaisuus: muuta ei ole kuin vietti, ja se yksinään on herra ja mestari.

— Hinro karjuu tyhjää taivasta kohden — se yksin.

— Mutta, ja äiti teki liikkeen kädellään: ei puhuta tästä enää… minkä vuoksi minä sanoisin totuuden?

— Luuletteko, että on lumituisku tulossa, kysyi hän.

Hänen kasvojaan valaisi tulen punainen hehku…

Sitten hän nousi. Hänen askeleitaan tuskin kuului lattialla.

Kauan kaikui hiljainen alkusoitto, sitten hän lauloi.

Lepo vainaille anna, lepo vainaille anna — elämään älä muistoja konsana kutsu, sydämelleni kuolleelle ah lepo anna, levon, lohdun kuolema yksin antaa. sydämelleni kuolleelle ah, lepo anna.

Kevätaamuin ennen, kun syreenit tuoksui, kun paahteessa päivän oven tempasit auki ja kuiskasit riemusta säteillen: "Suo vielä päivä, elämään viel' yksi suo ainoa päivä."

Me iltoina tyyninä, hiljaisina esikaupungin puiden siimeksessä kävelimme riemuiten, äänettöminä. Unelmoiden ja vuoroin kyynelöiden.

Sydämelleni kuolleelle suo lepo, rauha, älä unta sen häiritse. Levon, lohdun kuolema yksin antaa. Elämään älä muistoja konsana kutsu, älä häiritse kuolleen syämeni unta. — — —

Päivät pitenevät, ja äidin ompelupöydällä oli lumipisaroita lasissa. Tine löysi niitä yhtämittaa lumen alta. Hän tiesi, paikat missä ne kasvoivat ja hän kaivoi kaivamistaan kunnes löysi niitä.

Lumipisarat kasvoivat aivan seinän vierustalla, Tine oli polvillaan maassa ja kaivoi näppärillä käsillään, kunnes ne tulivat punaisiksi.

— Katsokaa, katsokaa, huusi hän, löytäessään hentoja vihreitä taimia.

— Kuinka kaunista, sanoi äiti, katsellessaan ikkunasta.

— Mutta on niin kylmä vielä, lisäsi hän ja sulki ikkunan.

Koko talo tuli täyteen lumipisaroita. Palvelustytölläkin oli täysi lasi ikkunassaan. (Siinä oli ristikko edessä; palvelustytöt asuivat kuin vankilassa, mutta miehet pääsivät sisään oven kautta) ja kerran juoksi äiti ulos ja pani kukkavihkon rengin vanhaan hattuun.

Hän tuli aina hiipien, kuin olisi pelännyt häiritsevänsä karjan ruuan märehtimistä. Äiti istui ikkunansa ääressä. Äkkiä hän hyppäsi pystyyn ja juoksi ulos.

— Pannaanpas Jens rengin hattuun lumipisaroita.

Pihan poikki, ulkohuonerakennusten luo.

Jens renki ihan pelästyi. Mutta äiti tempaisi hatun hänen päästään ja pisti lumipisarat nauhan taakse.

Jens-renki jäi seisomaan hattu kädessään.

Sitten alkoi hän nauraa hohottaa kauan, suu ammollaan.

Mutta äiti juoksi sisään taas ja sanoi Tinelle:

— Hyi, miten ilkeä oli koskea hänen hattuunsa.

Kevät teki tuloaan. Pääskyset palasivat ja sinivuokot puhkesivat lehdossa rouvan huvimajan takana.

Äidin mielihuveja oli niityillä kahlaaminen. Jäitä uiskenteli siellä vielä särkyneinä kappaleina.

Hameenhelmat nostettuina seisoi äiti jäälautoilla.

— Tine, Tine, se särkyy…

Tine seisoi keskellä liejua, hameet nostettuina polvien yli odottaen pahinta.

Äiti lensi lautalta lautalle.

Loiskis — siinä makasi vanhin poika, pitkällään märällä niityllä.

— Kas, siinä on poika.

Äiti katseli näkyä hetkisen. Pojan lyhyeksi leikattu pää oli ainoa, mikä näkyi vedestä:

Herra Jumala, aivan kuin hylje!

Äiti nauroi niin että lautta heilui.

Tine, Tine, vedä poika ylös, ennenkuin Fritz huomaa hänet.

Tine tarttui poikaan niin lujasti että tämä kirkui.

Äiti hyppeli lautalta lautalle ja heilutti käsiään kuin lentoon lähtevä lintu.

Miehet ja karjakko tulivat katsomaan. Jens nauroi niin että piippu putosi suusta.

Mutta isäntärenki sanoi, että rouva totta totisesti juoksee yhtä taitavasti kuin renkaiden läpi syöksyjät.

Isäntärenki oli usein käynyt Flensborgissa ja nähnyt sirkusnaisia.

— Niin, totta se on, sanoi hän ja levitteli sormiaan housuntaskuissa.

Mutta Jens-rengillä oli omat mielipiteensä. Hänestä rouvan sääret olivat hoikat kuin vuohen.

Äiti juoksi jäälautoilla hämäriin asti.

Sitten hän ja Tine istuutuivat penkille tienviereen. Sen takana kasvoi poppeleita.

— Miten hehkuvana aurinko laskee, sanoi äiti.

— Tulee myrsky, sanoi Tine.

Äiti katseli kauan hiljaa huojuvia poppeleita; ne kuvastuivat siinä suorina taivasta vastaan.

Sitten sanoi hän hiljemmin.

— Ovatkohan pinjat hyvinkin toisen näköisiä. He nousivat molemmat.

Portailla tapasivat he isän.

— Oletpa sinä punaposkinen, sanoi hän, sillä äidin kasvot hehkuivat vielä.

— Tottakai, sanoi äiti huoaten, olen juossut aina sepän luota saakka.

Kaikissa huoneissa oli pimeä, ovet niiden välillä olivat auki. — Istukaa tänne, Tine, sanoi äiti, ja Tine istuutui hänen jalkojensa juurelle nojaten päänsä klaveerin tuolia vastaan.

Äidin sormet kiitivät koskettimilla.

— On kummallista, mutta on kuin en voisi kestää iloa kuin tunnin kerrallaan.

Vähitellen taukosivat alkujuoksutukset, ja äiti lauloi:

Joka lapsi, mi tänne syntyy, hän syntyy vain kurjuuteen. Joka lehti, mi puuhun puhkee, se puhkee vain kuihtuakseen.

Joka kerta kun rakkaus huumaa

olemuksemme, tuskaa se tuo.

Heti kun sana lemmen syntyi

ei enää se hehkua luo.

Kudos onnen, min kätemme kutoi, kudottaissa se murtui jo. Joka kerta suudeltaessa toist' tarkoitti suutelo.

— Se laulu on niin surullinen, sanoi Tine. Äiti oli hetken vaiti, sitten hän sanoi:

— Tiedättekö, mitä toivoisin, Tine?

— Että voisin kirjoittaa laulun, joka olisi yhtä surullinen kuin elämä.

Hän vaikeni taas; valkoiset kädet loistivat koskettimilla:

— Mutta on viisaasti harkittu, ettei onnesta ole monikkoa.

— Ihmeellistä se onkin.

Äiti istui pää käsien nojassa.

— Ei, sanoi hän, sillä ei ole kuin yksi onni. Isä kulki hämärissä huoneen läpi kuin varjo.

— Ettekö tahdo valoa? sanoi hän.

— Nyt sytytämme, vastasi äiti.

Ja Tine sytytti lamput.

— Nyt pannaan pasianssia, sanoi äiti ja unohtui korttiensa ääreen tuntimääriksi.

— Korteista löytyy aina "onnen prinssi" sanoi hän. Tine katseli, kunnes hänen silmänsä painuivat umpeen väsymyksestä.

Viereisestä huoneesta kuuluivat lakkaamatta isän askeleet, edes takaisin, edes takaisin.

* * * * *

Kevät tuli.

Kylminä ja kirkkaina iltoina harhailivat äiti ja Tine niityillä, joissa hento ruoho kasvoi, mäillä ja kukkuloilla, mistä oli laaja näköala.

Siellä oli hänen lempipaikkansa.

Ilma oli vielä kylmä ja puri poskiin, auringon laskiessa kalpenevaan ruskoon. Hän seisoi nostettu käsi silmiä varjostaen, suorana taivasta vastaan kuin tähystäen kevään tuloa.

Mutta päivät kävivät leudommiksi, ja kotona olivat kaikki maljat täynnä tuoksuavia orvokkeja. Ja vihannestarhassa puhkesi hentoja lehtiä karviaismarjapensaiden pitkiin riveihin.

Pellot tulivat loistavan mustiksi, multa lepäsi hedelmällisenä ja kostean kiiltävänä — äiti saattoi iltasin kulkiessaan polkuja pitkin pysähdyttää Tinen ja lapset.

— Katsokaa, sanoi hän, katsokaa, kuinka maa hengittää.

Kevättouko versoi, mutta rukiin laiho kasvoi ylpeänä ja suorana ja täytti illan nuoren vihreän vahvalla tuoksulla.

Puihinkin tuli lehtiä, ja kaikki silmut puhkesivat, mutta ilma kävi kylläiseksi ja raskaaksi; ja elävän maan povesta nousi höyry kohden taivaan sineä, joka pimeni ja tummeni.

Äidissä oli vaeltamistauti.

Hän käveli kävelemistään.

Äkkiä saattoi hän pysähtyä.

— Tine, sanoi hän, on kuin maa huokaisi.

Puutarhassa puhkesivat liljat, korkeina ja solakkoina ne seisoivat ja niiden makea hengähdys täytti hämärtyvän yön.

Lammikosta nousi höyry mullan tuoksusta kylläisenä, kuin maan henkäysten kuuma virta. Kiiltävät ruusuköynnökset kiertyivät pitkin valkean huvimajan seiniä, ja lehdet puhkesivat levittäen aisteja huumaavan tuoksunsa.

Ja kaikkialla, joka katolla lensivät valkeat kyyhkyset parittain, ja poppeleissa ja pensaissa kutsuivat linnut toisiaan.

— Mennään eteenpäin, sanoi äiti.

Hän ja Tine kulkivat kirkon takaa lehdon läpi — sitä kutsuttiin paratiisiksi — ja sieltä kukkulalle.

Äiti poimi vaieten kasteisia kukkia.

Kaikki oli jo viheriäistä, ja pelloista, lehdoista ja kaikista soista kumpuili usva pimenevää taivasta kohti.

Taloja ja asumuksia näkyi heidän jalkojensa juuressa ja valkea kirkko, jonka ääriviivat näyttivät kadonneen maasta lähtevän höyryn raskaaseen kosteuteen.

Äiti katseli kaartuvaa taivasta ja sanoi:

— Tine, tähdet eivät tahdo tätä katsella.

He kulkivat takaisin lehdon läpi.

— Ilma on niin raskas, sanoi äiti.

— Se johtuu seljapensaista, sanoi Tine.

— Mennään kirkkomaalle, sanoi äiti.

He avasivat veräjän ja menivät sinne.

Kaikki lehdet olivat puhjenneet pensaihin ja pensaiden puksipuu loisti. Oli kuin kukkien tuoksu olisi tiivistynyt valkeiden muurien sisäpuolella. Siellä täällä seisoivat ristit mykkinä.

Äiti pysähtyi ristejä katselemaan. Ja keskellä kevätkylläistä ilmaa seisoi hän lukien ristien nimiä ja kirjoituksia:

"Tapahtukoon minulle tahtosi mukaan."

Ja hän kulki eteenpäin.

"Rakkaus on lain täyttymys."

Hän kulki käytävää pitkin ja taivutti liljat syrjään kuin ei olisi niiden tuoksua kestänyt.

— Nyt on pitäjän voudin pojan hauta laitettu kuntoon, sanoi Tine.

— Niin on, sanoi äiti.

Hän kumartui alaspäin ja varovaisesti asetti kukkakimppunsa tuoreelle hautakummulle:

— Se on niiltä, joille hän toi onnea ja joiden täytyi itkeä, sanoi hän.

— Kiitokseksiko? kysyi Tine.

Äiti ei vastannut.

Jäykästi tuijottaen jäi hän vaieten seisomaan hautakummun viereen.

Yölepakko lensi ohi ja äiti vavahti.

— Tule, sanoi hän. Ja ulos tultuaan tarttui hän taas päähänsä:

— Oi, Tine — elävätkö kuolleet? sanoi hän ja koetti hymyillä.

Alhaalta mäenrinteeltä muurin takaa kuului kuiskauksia ja levottomuutta.

— Kas vain, sanoi Tine, ei muuta kuin miehet tyttöineen.

Äiti tuli kotiin, pihan läpi kamariinsa.

Oli puolipimeätä ja kaikki ovet selällään.

— Maren, Maren! huusi hän talon läpi.

Kukaan ei vastannut.

Leppäkertut vain sirkuttivat pesutuvassa ja uunin luona. Äiti avasi pesutuvan ovea.

— Maren, Maren! huusi hän pihalle päin.

Hän näki vain kaksi varjoa, jotka pakenivat lammikkoa kohden.

Hän sulki oven ja kulki hiljaa sisään. Ruuduista lankeavassa valossa näyttivät hänen kasvonsa kalpeilta.

Hän istuutui tuoliinsa ja kädet ristissä tuijotti hän tyhjään huoneeseen.

Isä avasi oven:

— Eikö täällä ole ketään, sanoi hän.

Puolipimeässä vastasi äiti hiljaa:

— Minä.

Ja isä sanoi:

— En nähnyt sinua.

Hän alkoi kävellä edes takaisin lattialla ja sanoi:

— Kysyin äskenkin, mutta kukaan ei ollut kotona.

— Ei, sanoi äiti.

— Mutta missä he ovat — mitä he kaikki tekevät?

Hiukan värähtelevällä äänellä vastasi äiti:

— Nyt on kevät, Fritz.

Isä käveli taas.

— Etkö voi sanoa, että heidän on pysyttävä kotona, sanoi hän.

— Koko talo on tyhjänä iltasin. Se ei sovi.

Äiti ei liikkunut, mutta nojaten niskansa seinään, sanoi hän katsoen suoraan eteensä:

— Maaemo on itse ruvennut lapsiaan opettamaan.

Isä pysähtyi huoneen nurkkaan ja istuutui.

Kauan hän istui vaiti.

Sitten hän sanoi:

— Kuinka kauas oletkaan etääntynyt —

Äiti ei vastannut. Mutta hetken kuluttua hän sanoi.

— Fritz, luonto on aina vahvin, ja maaemo itse kutsuu heitä.

— Niin, Fritz; ja hän puhui kiihkeämmin:

— Mitä enemmän minä mietin, sitä selvempänä näen, että vallitsee yksi ainoa laki, elämän jatkumisen laki.

Hän vaikeni taas hetkeksi ja sanoi sitten hitaammin:

— Se on minun uskoni.

— Jatkuminen, mitä päämäärää kohti:

— Päämäärää? Päämääränä on että taas uutta elämää synnytetään.

— Ja minkä vuoksi?

Äiti katseli tyhjään avaruuteen:

— En tiedä, sanoi hän:

— Onhan biljoonia tähtiä. Ja niilläkin kai on tarkoituksensa.

Hän vaikeni taas.

Sitten sanoi hän:

— Fritz, minkävuoksi ihmiset ovat niin turhamaisia?

— Emmekö ole halvimmat palvelijat suuressa talossa, jonka vartijain kasvojen eteen emme milloinkaan joudu?

— Meidän täytyy salata kyyneleemme.

— Me kärsimme ja — tuotamme kärsimystä.

— Muuta emme tiedä …

Isä nousi pystyyn mieli kuohuksissa:

— Ja koko elämäsi todistaa omia sanojasi vastaan; etkö luule minun tietävän, että elämäsi on kauttaaltaan uhrausta?

Äiti ei vastannut heti, sitten sanoi hän äärettömän hellästi:

— Fritz, kun kerran on tajunnut elämän tyhjyyden, niin se on täytettävä jollakin… yhdentekevä millä.

— Onko uhrauskin yhdentekevää?

— On — täydellisesti.

Isä ei vastannut.

Hänen vaeltava varjonsa näytti häipyvän pimeyteen.

— Tai — hän puhui rauhallisesti kuin se, joka tekee viimeisen kysymyksensä — tekeekö nyt sitten minun uhraavaisuuteni oikeastaan sinun elämäsi rikkaammaksi?

Ehkä hän silmänräpäyksen ajan odotti vastausta. Mutta isä pysyi vaiti ja pimeässä vavahtivat ehkä äidin kädet.

Korokkeeltansa sanoi hän taas:

— Ehkä eletään vain varjoelämää monilla aloilla, taiteessa, uhrauksessa, työssä, ystävyydessä, toiminnassa; mutta elämä on vain siinä — missä luonto on sen määrännyt olemaan.

Äiti vaikeni, ja huoneessa oli äänetöntä.

Hiljaa nostettiin oven säppeä.

Väki tuli kotiin.

— Nyt he tulevat takaisin, sanoi äiti.

Isä meni ovelle ja kutsui heitä. Hänen äänensä vapisi.

Puistokäytävästä kuului laulua. Se oli niin kirkasta ja kevätkylläistä,

— Se on Tine, sanoi äiti.

Ja hän avasi ikkunan.

Hohtavin poskin tuli koulumestarin tytär.

— Minun täytyi tulla tänne, tässä ovat ensimmäiset mansikat. Äiti poimi ne tänä iltana; ja hän ojensi punaiset marjat ikkunaa kohden.

— Ihana rouva, sanoi hän.

Ja äiti taivutti päänsä tuoksuvien marjojen yli.

* * * * *

Joka päivä täytyi Tinen juosta katsomaan, olivatko ruusut puhjenneet.

Äidin huvimajan valkoisten pylväiden ympäri kiertyi villiruusuja.

— Kohta ne puhkeavat, sanoi Tine.

— Viime vuonna ne eivät puhjenneet, sanoi äiti, eivätkä mansikat kypsyneet.

Ruusuja ja mansikoita piti olla äidin syntymäpäiväksi.

— Niin, viime vuonna, sanoi Tine, silloin olikin kylmä.

Ja he istuivat valkealle penkille ja katselivat lammikkoa ja puhuivat siitä, minkälaista oli viime vuonna ja toissa vuonna ja sitä edellisenä ja monta syntymäpäivää sitten.

— Voi, voi, mutta silloin te olitte pieni, sanoi äiti.

Äiti rupesi äkkiä nauramaan niin että hytki.

— Voi herrajumala! Teillä oli punaruutuinen hame yllä; minkä näköinen te olittekaan. En ole milloinkaan nähnyt niin punaposkista olentoa kuin te pienenä.

— Ja kömpelö, sanoi äiti.

Äiti nauroi yhä ja kertoi Tinestä lapsena. Mutta hulluinta oli sinä syntymäpäivänä, jolloin rouva Jespersen putosi lammikkoon.

— Lapsi kullat, sanoi äiti, siinä hän istui äärimmäisellä reunalla, ja yht’äkkiä on kuin Isäjumala takaapäin olisi tarttunut sekä rouvaan että hänen tuoliinsa, ja hän kaatui taaksepäin, Herra Jeesus, nurin niskoin suoraan veteen.

Näky oli ollut kamala.

— Kolme kamelikurjen sulkaa vain näkyi veden pinnalla, sanoi äiti.

— Niin, silloin minä juuri olin päässyt ripille, sanoi Tine. Syntymäpäivän aattopäivänä oli kiire kuin joulun edellä. Tine sotki taikinoita ja Tine leipoi.

Kaikki keittiön ikkunat olivat selko selällään, ja Pesu-Mare, jolla oli yllään omakutomansa hame, hikoili niin että vesipisarat tippuivat. Miehet tulivat vuorotellen ovelle katsomaan.

— Mene matkoihisi, Lars, sanoi Tine. Hän lensi ulos ja sisään taas ja vispilöi rusinakaakkua vadissa, joka oli niin suuri, että koko lähiseutu olisi voinut siitä syödä mahansa kylläiseksi.

Äiti seisoi avuttomana keskellä keittiötä.

— Tine, tuleekohan vain kylliksi syötävää. Tiedättehän, mitä kaikkea

Jespersenin joukko jaksaa poskeensa pistää kylässä.

Kermavispilät läiskyivät savivatien reunoja vastaan ja miehevä Mari lisäsi puita uuneihin, niin että ne hehkuivat.

Isä avasi oven:

— Stella, kätesi.

— Fritz, enhän liiku paikaltani.

Isä sulki taas oven.

Lapset syöksyivät sisään pesutuvasta ja täyttivät toisen puolen huoneesta; he tahtoivat maistaa taikinaa.

He maistoivat, niin että naamat tulivat keltaisiksi kuin munat.

— Nyt ulos, sanoi Tine.

— Pannaan ovi lukkoon.

Lapset ajettiin ulos, äiti samoin. He kuulivat vain pihalle asti, kuinka vispilät läiskyivät ja Tine piti komentoa.

Pesu-Maren alkoi laulaa kenraali Ryestä. Äiti juoksi puistokäytävää pitkin kaikki lapset kintereillään.

— Viimeinen, viimeinen, huusi hän juosten edellä.

Isä avasi ikkunansa:

— Stella, rintasi, sanoi hän.

— Fritz, mehän juoksemme vain.

Koko joukko kiiti eteenpäin.

Ennenkuin he olivat ehtineet puistokäytävän päähän, kohtasivat he posetiivin soittajan.

— Siinä on posetiivi, huusi äiti.

— Mies kulta, tulehan sisään.

Ja posetiivin soittaja ontui etummaisena muiden seuratessa ja äiti huusi:

— Tine, Tine, täällä on posetiivin soittaja.

Mies alkoi soittaa keskellä pihaa, mutta äiti työnsi hänet syrjään sanoen:

— Saanko minä.

Ja lehmuksen alla alkoi hän itse vääntää nauraen täyttä kurkkua, sillä hän soitti kenraali Bertramin jäähyväislaulua.

Keittiössä juostiin ikkunoihin, ja miehet ilmestyivät pesutuvan ovelle.

Jens-renki pisti päänsä ulos tallin ovesta.

— Nyt rouva itse vääntää posetiivia, sanoi hän.

Kenraali Bertramin jäähyväislaulu oli lopussa ja äiti väänsi yhä.

— Nyt tanssimaan, sanoi hän, tämä on polkkaa.

Tine, Tine, huusi hän, tanssikaa nyt.

Palvelustytöt juoksivat ulos, Tine etummaisena, ja alkoivat tanssia, hikoillen ja avopäin, keskellä pihaa, posetiivin ympäri: Pesu-Marenin hame ulottui vähän polvien yli.

— Tanssimaan, tanssimaan, huusi äiti miehille.

Mutta isäntärenki oli ainoa, joka uskalsi; hän hiipaili vähän hämillään alas, otti puukengät jalastaan ennenkuin pyysi Tineä tanssimaan ja pyörähteli sitten sukkasillaan nurmikolla.

— Hei, hei huusi äiti, tästä tulee talkootanssit.

Hän väänsi posetiivia niin että hikihelmet kihoilivat valkeilla kasvoilla.

Lapset juoksivat kirkuen posetiivin ympäri.

— Tanssikaa, tanssikaa, huusi äiti, ja lapset juoksivat. Mutta ontuva posetiivin soittaja seisoi rauhallisena ja haisteli tuoreen leivän tuoksua.

Isäntärenki oli pyörittänyt Tineä niin että karttuunihame heilui — sen alla ei liikoja ollut — ja nyt hän kumarsi jäykästi posetiivin edessä.

— Tine, väännä, huusi äiti.

Tine juoksi posetiivia vääntämään ja äiti pyöri kaikkien lasten huutaessa:

— Äiti tanssii, äiti tanssii.

Sukkasillaan tanssien piteli isäntärenki niin varovaisesti hentoa äitiä kuin olisi hän ollut posliinia.

— Nyt en jaksa enää, sanoi äiti.

Mutta Tine väänsi vääntämistään, ja äiti sanoi:

— Jollei Fritz olisi kotona, päästäisimme hevoset ulos.

Hänen täytyi saada hevoset ulos.

— Tine, huomennahan on syntymäpäiväni, ei hän silloin raski mitään sanoa.

Hän huusi renkiä:

— Jens, Jens.

Jens tuli ontuen.

— Jens, sanoi äiti, ja äkkiä hän kuiskasi: laskekaa hevoset ulos.

Pihalla tanssivat palvelijat, ja lapset kirkuivat villiintyen omasta meluamisestaan.

— Siinä ne ovat, sanoi äiti.

Molemmat ruskeat laukkasivat ulos tallinovesta.

Perästä tuli "Beauty".

— Pelottakaa niitä, pelottakaa niitä, sanoi äiti ja heilutti itse nenäliinaansa.

Hevoset kirmasivat ja tytöt tanssivat.

— Varokaa, varokaa, huusi äiti.

Melu oli ylimmillään.

- Stella, Stella, kuului äkkiä ikkunasta.

— Herra Jumala, Fritz, sanoi äiti kangistuen.

Tytöt katosivat samassa, kuin olisi maa niellyt heidät.

— Fritz, sanoi äiti änkyttäen, en ymmärrä, kuinka kaikki on käynyt.

Mutta isä sulki ikkunansa, ja äiti sanoi hiljaa Tinelle, kohottaen olkapäitään kuin olisi nauttinut jostain hyvästä:

— Nyt annetaan miehelle kahvia.

— Herra Jumala, Tine, posetiivin soittajat tietävät tuhansia juttuja.

Posetiivin soittaja tuli väentupaan, ja äiti kuunteli hänen puhettaan tuntimääriä.

— Entä sitten, posetiivin soittaja, entä sitten, sanoi äiti ja siirtyi yhä lähemmäksi ukkoa penkillä.

Posetiivin soittaja kertoi juttuja maailmankiertomatkoiltaan.

— Lähtiessään sai hän taalerin.

— Tine, sanoi äiti innostuneena: se mies osaa valehdella. Hänen juttunsa ovat samanlaisia kuin lukukirjan kertomus neekerikuningattaresta, joka antoi polkea vatsaansa, jotta ruoka paremmin sulaisi.

— Sen olen lukenut saksalaisesta lukukirjasta ja se on tosi, vaikka

Fritz väittää minun valehtelevan.

— Mutta tule nyt, sanoi hän. Nyt lähdetään.

He kulkivat puutarhan läpi.

Ilta oli tyyni ja valoisa, ja lammikko lepäsi peilikirkkaana.

Ensimäiset ruusut tuoksuivat pensaissa.

— Kuule, kuinka kaikki on hiljaa, sanoi äiti.

— Niin on.

Niityiltä kohosi sumu. Kaukana häämöitti metsä.

— Tine, sanoi äiti, täällä tahtoisin mielelläni kuolla. Ja nojaten valkeita pylväitä vasten ruusujen langetessa hänen hiuksilleen katseli hän lammikkoa, niittyä ja metsää.

— Minkä tähden on elämän kehys niin kaunis, sanoi hän. Ja väsyneenä vaipui hänen kaunis kätensä alas.

* * * * *

Aamulla saapui Tine viideltä.

Ensi työkseen hän lukitsi äidin huoneen oven. Hän kiersi avainta kaksi kertaa molemmissa ovissa — vaatekammionkin ovessa.

Sillä kolme vuotta sitten oli äiti syntymäpäivänään hiipinyt vaatekammion läpi ullakolle, ja äkkiä seisonut keskellä huvimajaa: — Herra Jumala, siinä on rouva, oli Tine sanonut: — ja yöpaitasillaan.

Mutta äiti oli nähnyt kaikki lahjansa, ennenkuin pöytä oli valmis.

Lapsia ei kukaan voinut pitää vuoteissa kuuden jälkeen.

— He tahtoivat nousta.

Äidilläkään ei ollut rauhaa vuoteessaan. Hän hypähti lattialle paljain jaloin ja jyskytti lukittua ovea.

— Tahdon ulos, huusi hän.

Ja hän jyskytti vielä kovemmin.

Mutta Tinellä ei ollut vielä pöytä valmiina.

Sille oli levitetty lumivalkea liina; ruusuista oli tehty S kirjaimia, ja S oli puhallettu syntymäpäivärinkilälle.

Se puhallettiin paperitötteröstä, joka oli täynnä vettä ja valkoista sokeria.

Tine seisoi keittiössä puhaltaen taideteosta, kaikki lapset ympärillä katsomassa.

Kaikkien suut olivat ammollaan:

— Nyt, sanoi Tine, nyt minä puhallan.

Ja naama punaisena hän puhalsi S kirjaimen rinkilälle lasten tuijottaessa.

— No, sanoi Tine, nyt tulee kiemura.

Ja hän puhalsi taas.

Äiti jyskytti jyskyttämistään ovea:

— Tine, Tine.

— Niin, niin, huusi Tine juosten rinkilää viemään, pysykää vain siellä.

Palvelustytöt juoksivat huvimajaan punaisiksi maalatut kukkaruukut käsissä.

He lahjoittivat rouvalle syntymäpäivälahjaksi joka vuosi kultalekkoja, jotka olivat kasvaneet palvelijoiden huoneessa ylenpalttisessa yölämmössä.

Kaikki lahjat olivat paikoillaan pöydällä, ja Tine ja lapset tarkastelivat komeutta.

Isä tuli pensasaidan viertä kulkien.

Hiljaa pani hän lahjansa pöydälle, puoleksi salaa, ja katosi.

— Nyt haetaan rouva, sanoi Tine.

Lapset syöksyivät taloon, ylös portaita.

— Äiti, äiti — nyt —

Ja Tine avasi oven.

Valkoisissa mekoissaan juoksivat lapset äidin edellä vihreiden pensasten välillä, valkoista huvimajaa kohden.

— Äiti, äiti, kuului lakkaamatta.

— Äiti, äiti, huusivat he, kunnes saapuivat valkealle huvimajalle.

Ja kaikki lapset tempasivat lahjansa pöydältä ja antoivat ne äidille, kädet ylöspäin ojennettuina.

— Äiti, äiti, tämä on minulta.

— Äiti, äiti, ei mutta minulta.

Ja varpaillaan he seisoivat voidakseen paremmin ojentaa.

Hetken seisoi äiti valkoisena, valkeiden lastensa ympäröimänä. Hän katseli niin kauas yli kesäisten niittyjen. Kaikki oli valoa: taivas, ilma ja maa.

— Kuinka ihana päivä, sanoi äiti.

Ja hän hymyili.

Yht’äkkiä hän kohautti kättään. — Tyras nuoleskeli hänen sormiaan ja paneutui makaamaan hänen jalkojensa juureen.

— Sinäkö siellä, sanoi hän.

Ja auringonpaisteessa seisoi hän ruusujen keskellä, lasten ympäröimänä,

Tyras jalkojen juuressa maaten.

Palvelustytöt tulivat, ja miehet saappaat jaloissa.

He tulivat kuin hiipien lammikon ympäri, pitkässä jonossa, niskat ja polvet koukussa — he näyttivät siltä kuin menisivät uhrattaviksi. Äiti otti heitä kädestä yksitellen.

Palvelustytöt vilkuilivat lahjojansa ja jatkoivat matkaansa.

Takimmaisena tallusteli Jens-renki. Hänen housunsa riippuivat takaa niin surkeasti kuin olisi hän tullut surua valittamaan.

Kaikkien lähdettyä pesi äiti kätensä lammikossa.

Tine oli mennyt suklaata hakemaan.

— Lapsikullat, juodaan se heti, niin on siitä päästy — — —

Lapset olivat juosseet pois ja hän oli yksin.

Hiljaa meni hän sisään ja avasi isän kirjeen.

Hitaasti otti hän sen esille ja luki:

— Tuntuu niin kummalliselta toivottaa sinulle onnea, mutta toivotan sinulle parasta, mitä elämä voi antaa. Fritzisi.

Äidin pää painui jälleen.

Hän ei itsekään huomannut, että hänen kätensä vähitellen hävittivät kukkaisnimen pöytäliinalta.

Silloin hän näki isän tulevan pensaiden luota.

— Kiitos ystäväni, sanoi hän tarttuen isän käteen. Ja hetken he seisoivat monien lahjojen edessä — molemmat vaiti.

Sitten hiipi isä pois lehtoa kohti.

* * * * *

Viideltä iltapäivällä saapuivat pitäjäläiset. Tine oli käynyt kotona noutamassa lukkarinmuoria, jolla oli käsissään valkeaan pääliinaan kääritty kaakku.

Kun Jespersenin perhe oli nähnyt lukkarin perheen sivuuttavan pitäjänvoudin talon, lähti rouva Jespersen liikkeelle molempine tyttärineen. — Rouva Jespersenillä oli juhlallisen tukanlaitteensa päällä diadeemin muotoinen hattu, johon oli kiinnitetty kaksi jäljennettyä kamelikurjensulkaa.

Stina-neidillä oli yllään musta kirjosilkkihame, josta sai sen vaikutuksen, että tässä kehyksessä oli hän ensi kertaa mennyt ripille. Stina-neidin puvuille oli muuten ominaista, että ne aina olivat liian lyhyet ranteiden ja helman kohdalta. Rouvan syntymäpäivä oli — lukuunottamatta laissa määrättyjä loma- ja juhlapäiviä — ainoa päivä, jolloin Stina oli vapaana.

Hän lahjoitti hajuvesipullon, jonka sisällyksen äiti jälkeenpäin kaasi kahteen pienempään pulloon ja antoi ne palvelustytöille.

Helena neiti oli valkopukuinen ja vilkas kuin nuori vuohi. Hänen lahjansa oli käärittynä ruusunpunaiseen silkkipaperiin. Se oli kanavakankaalle ommeltu korutyö, joka oli tarkoitettu satulasepän kehystettäväksi.

Helena neidin lahjat lähetettiin säännöllisesti seuraavana vuonna

Sönderborgin hyväntekeväisyysmyyjäisiin arvottaviksi.

Pitäjänvoudin vaimo oli ensimmäistä kertaa ulkona pojan kuoleman jälkeen. Hän oli juhlallinen kuin virsikirja. Aamulla hän oli lähettänyt voiruukun.

Miesväkeä ei ollut ollenkaan.

— Fritz, sanoi äiti, syntymäpäivänäni ainakin tahdon olla rauhassa.

— Yksi ainoa mies vaikuttaa häiritsevästi laverrukseen.

Jespersenin perhe istuutui keskelle huvimajaa, jossa rouva Jespersen lupaa kysymättä hetken kuluttua oli tarkastellut lahjat.

Stina-neiti painoi miesmäisen suunsa äidin poskea vastaan niin kovasti että melkein teki kipeää.

Ja hämillään mumisten jotain, joka puoleksi oli onnentoivotus, puoleksi anteeksipyyntö, pisti hän hajuvesipullon äidin taskuun.

— Hyvä Jumala, sanoi hän, tuskin itsekään tietäen mitä puhui, mitä onkaan elämä.

Helena neiti oli pelkkää nuorekasta levottomuutta.

Ei ollut sitä lahjaa, jota hän ei olisi viehkeästi sovitellut omaan pukuunsa.

Lukkarin muori, joka istui Stina-neidin vieressä, kertoi, että rouva

Esbensen oli ajanut ohi Ulkeböliä kohden.

Rouva Esbensen oli kätilö.

— Tietysti Sörensenille, sanoi lukkarin muori. Minähän näin selvästi, miten hän viimein ohi ajaessaan täytti vaununistuimen.

— Niinpä melkein.

Tämä puheenaihe huvitti kaikkia.

— Jumala varjelkoon häntä, sanoi äiti, tämä on yhdeksäs.

Kaikki puhuivat, lukuunottamatta pitäjänvoudin vaimoa, joka mustassa vaipassaan istui suorana ja sanaakaan sanomatta tyhjensi kolme suklaakuppia.

Lukkarin muori sanoi äkkiä kovemmalla äänellä kuin muut:

— Mutta onhan ihmeellistä, rouva Jespersen, että kullakin pitäjällä on oma kuukautensa. Täällä on toukokuu.

Äiti, joka nautti kuin karitsa lämpimässä, nauroi ja sanoi:

— Mutta hyvä rouva Balling, mistä te sen tiedätte?

— Sehän näkyy kirkonkirjoista, sanoi lukkarinmuori. Ja hän lisäsi.

— Mutta kuolemantapauksia on enimmän marraskuussa.

Stina neiti sanoi, että hänen koulussaan olivat useimmat syntymäpäivät joulukuussa.

Äiti rupesi puhumaan imettäjistä. Sill’aikaa sitoi Helena-neiti korallinauhan kaulaansa ja leikki huvimajan edessä Tyraan kanssa.

Hänen monet pikkuhuudahduksensa keskeyttivät keskustelua.

— Nyt leikitään, sanoi äiti.

Ja hän hypähti pystyyn ja koetti ehättää Helena-neitiä.

— Viimeinen, viimeinen! huusi hän. Tine lensi jälestä.

— Viimeinen.

Lapset tulivat esille pensaiden takaa ja juoksivat hekin:

— Viimeinen.

Äiti juoksi etummaisena:

— Viimeinen.

He juoksivat lammikon ympäri.

Stinan hajuvesipullo löi äidin sääriä vastaan, kunnes hän sai sen taskustaan ja asetti sen nurmikolle lammikon viereen.

— Stina mukaan, huusi äiti.

Stina tuli huvimajasta ja lähti juoksemaan Tinen jälkeen.

Äiti nauroi niin, että hänen oli pakko nojautua puun runkoa vastaan.

Juostessaan muistutti Stina selvästi kanakauppiaan pattijalkaista hevoskaakkia.

Äkkiä istuutui äiti nurmikolle; kaikki muut heittäytyivät hänen viereensä.

— Nyt täytyy rantakalojen saada ruokaa, sanoi äiti.

Ja kaikki heittivät murusia lammikkoon, jossa rantakalat uiskentelivat vilkkaina auringonpaisteessa.

Vanhukset istuivat kolmisin huvimajassa. Rouva Jespersen oli kaikessa rauhassa tutkinut lahjoja.

Tine tarjosi viiniä ja lasit olivat ruohikossa lammen reunalla. —

Kaadapas Stina, sanoi äiti.

Stina-neiti tuli aina niin surumieliseksi juotuaan pari lasillista.

— Anna lapsillekin, sanoi äiti.

Lapset saivat kirsikkaviiniä, niin että päätä huimasi.

Mutta Stina-neiti jäi istumaan leuka käsien nojassa, ja äidin nauraessa ja lasten juostessa — vanhin poika joi tähteet laseista — lausui Stina-neiti hiljaa itsekseen runon vanhasta saksalaisesta almanakasta.

— Lausu vielä, sanoi äiti.

Ja Stina-neiti lausui miehekkäällä äänellään — se muistutti messua.

Pitäjänvoudin vaimo oli noussut seisomaan.

Vaieten antoi hän kättä hyvästiksi ja äiti saattoi häntä pensasaidalle.

Muut vieraat seurasivat, ja äiti sanoi Tinelle:

— Vie nuo pois.

Hän näytti laseja ja lautasia ja vaiti hän istuutui huvimajan perimmäiseen soppeen.

— Vie kaikki nuokin, sanoi hän.

Hän tarkoitti lahjoja, ja äänestä kuului, kuin olisi niiden pelkkä näkeminen koskenut kipeästi hänen silmiinsä.

Tine liikuskeli huvimajassa korjaten kaikki pois.

Lasten äänet kuuluivat pihasta…

Tinen palatessa istui äiti lukien vanhaa kirjaa.

Tine istuutui hiljaa hänen viereensä.

— Mitä luette? kysyi hän.

— Runoa, sanoi äiti.

Äiti käänsi kirjan lehteä, ja, kuin itsekseen lukien lausui hän runon uudelleen:

Omituista näin kerran unta: Erämaata ma kuljin. Ylt'ympäri hiekkaa pelkkää, ei muuta kuin paljasta hiekkaa. Mut silmäni säikkyvä näyn peljättävän näki silloin. Erämaan petojen loputon tuli saattue silloin esiin. Jalopeurat valkea-hampaat edell' astuivat; seurasi sitten suku tiikerin täplikästaljan ja pantterien. Arat astui lopuks raatoja rakastavaiset hyeenat saattueen päässä.

Oli ihmisten viettejä ne,

erämaata jotk' etsien astui.

Uni muotoa sitten muutti.

Kamaralla maan mahtavan seisoin

ma yksin.

Mut maapallo oli tuo maa.

Ja pimeys ainainen

maan kaiken vaippaansa kattoi —

mut pimeydessä

kohos risti niin suuri

kuin ois käsivarret sen valtavat

sylihinsä sulkeneet maan sekä taivaan.

Oli hiljaista.

Vain tuolloin tällöin

pisara putos ristiltä alas,

ja taas oli hiljaista kaikki

siks kuin putos pisara toinen,

ja kaikki taas mykistyi

siks kuin veripisara seuraava putos.

Oli vertasi se,

sa ristillä riippuva ihmiskunta.

Äiti sulki kirjan.

Nojaten päätänsä huvimajan seinää vastaan, hän tuijotti mykkänä ja valkeana kesäillan ihanuutta.

— Tine, sanoi hän äkkiä, ja Tine vavahti, sillä äiti oli sanonut hänen nimensä melkein kuin apua anova.

Mutta äiti jäi istumaan paikoilleen ja kuiskasi itsekseen muutamia sanoja, joita Tine ei ymmärtänyt:

"Ei ole mailmaa Veronan ulkopuolella", sanoi hän.

Ja hän vaikeni taas.

Hetken perästä hän sanoi:

— Tine, on aivan totta — jos joku voisi luoda katseen sieluuni, niinkuin ikkunanruudusta katsellaan huoneeseen, ei hän siellä löytäisi kaikkien tavaroiden seasta yhtäkään halua, ei ainoatakaan toivetta, ei unelman varjoa.

— Silloinhan olisi parempi kuolla.

— Kuolema, Tine, ei olekaan raskainta — — — on paljon raskaampaa joka päivä koettaa elää…

Hän jäi istumaan vaiti, pitäen käsiään ristissä polvien ympäri; ja kuten äsken liikkuivat hänen huulensa kuiskaten sanoja, joita Tine ei tuntenut:

Ah, kammiossansa mykäss', äänettömässä mun syämeni lepää — ah, kuolleena lepää.

Ei yksikään itke

mun syäntäni kylmää:

sitä ainoastaan

näet yksi vain lempi.

Mut hän, joka kuoli,

sydämensä kun kuoli,

ei itkeä voi

sydäntään elotonta.

Ah kammiossansa mykäss', äänettömässä mun sydämeni lepää — ah kuolleena lepää.

* * * * *

Iltasin ei enää laulettu, eivätkä lapset enää saaneet kuten ennen tanssia arkihuoneessa paitasillaan ennen maata menoaan.

Tädit olivat saapuneet.

He käyttivät tätä paikkaa jälkiparantolana kylpypaikasta palattuaan.

He puhuivat matalalla äänellä, istuivat suorina kuin kynttilät, käsissä heillä oli puolihansikkaat.

Heillä oli alituinen huoli ilmasta ja he kulettivat aina sateenvarjoa mukanaan peläten sadetta.

— Hyvä ystävä, sanoivat he äidille, ei tarvita muuta, kuin että jalassa on märkä sukka puoli tuntia, niin saa yskän, joka kestää viikkoja.

Äiti, joka parantola-aikana oli kalpeana pelosta, myöntyi kaikkeen ja käytti musliinipukuja. Koko päivänä ei hänen päässään ollut kuin yksi ainoa ajatus, etteivät lapset taas pääsisi saattamaan epäjärjestystä tätirykmentin kalosseihin.

Tinen hän näki aamulla.

Oli kuin olisi tehty sellainen sopimus, että Tine katoasi talosta tätikautena. Äiti ja hän tapasivat toisensa melkein kuin kaksi salakuljettajaa. Mutta aamulla täytyi Tinen tulla äitiä ajamaan vuoteesta.

Tätien parantolasäännöt vaativat, että he nousisivat aamulla kello seitsemältä, ja he olivat täsmällisiä kuin tuomiokirkon kello.

- Nyt teidän täytyy nousta, sanoi Tine.

- Niin, kultaseni — — — paljonko kello on

Äiti rakasti vuodettaan ja vapauttaan ollessaan yöpaitasillaan.

— Mutta nyt teidän on noustava.

— Niin — — —

Vihdoin hän pääsi vuoteesta.

Tullessaan alas tätien luo oli hänellä edessään suuri valkoinen esiliina, ja näytti siltä kuin hän olisi askarrellut talossaan jo kello viidestä, jolloin voi kirnuttiin.

Molemmat tädit istuivat, selät tavattoman suorina, kummallakin puolella pöytää puutarhasalissa ja odottivat teekuppiaan. Aamukävelylle lähtiessään tekivät he erittäin matkavalmiin vaikutuksen. Hameen helmoja kannatti erikoinen järjestelmä hakasia, ja päässä oli hatut, joiden suuruus oli verrattava koreihin, joissa postissa lähetetään hautaseppeleitä.

Näitä hirviöitä koristivat silmien yli riippuvat pitsit.

- Herra Jumala, he sanoivat pitsejä tarkoittaen, ennen kaikkea täytyy ajatella silmien suojaamista.

Äiti sanoi:

— Näyttää siltä, kuin olisi aikomuksenne marssia Jerusalemiin.

He eivät kävelleet oikeassa puutarhassa sammakkojen takia, joita he inhosivat.

— Niitähän vilisee joka paikassa, sitäpaitsi ne hyppivät… sehän on melkein kamalampaa kuin viime vuonna.

Sitäpaitsi oli tie vihannestarhan läpi, kun sen oli kulkenut kuusi kertaa edes-takaisin, juuri heidän määränsä. Kävellessään he eivät puhuneet.

— Geneven lääkäri on oikeassa, sanoi Bothilde täti, ei pidä puhua.

Pitää kävellä ja antaa hermojensa levätä.

Joka toisen käännöksen kohdalla söivät he pienen suklaakakun.

— Sveitsiläinen suklaa on siitä mainiota, että se antaa voimia, viemättä ruokahalua. Meidän kotoinen suklaamme sitävastoin on, kuin saisi möhkäleitä suuhunsa.

Kotiin palattuaan rupesivat tädit levolle.

He nukkuivat kaksi tuntia villavaippoihin käärittyinä.

— Hyvä ystävä, sano Bothilde täti, villa on villaa. Ranskalaiset, jotka tahtovat säilyä kuntokykyisinä, nukkuvat villapatjoilla.

— Niiden alla on tietysti jousipohja, lopetti hän puheensa.

— Hyvä ystävä, sanoi Anna täti, ranskalaiset ovat ranskalaisia.

Äidin tuskat kasvoivat kasvamistaan.

Ateriat olivat hänen kauheimmat hetkensä. Ei hän voinut sanoa, että lapset istuivat moitteettomasti pöydässä.

Ja pöytätavat olivat tätien erikoisala.

— Täytynee toki myöntää niiden tärkeys, sanoi Bothilde täti. Ja ellei niitä opi lapsena, niin ei sitten milloinkaan …

— Vakuutan sinulle, että syynä siihen, ettei Storkfeldt päässyt valtionministeriksi — tädit kutsuivat aina neuvostoministeriä valtioministeriksi — oli hänen tapansa syödä veitsellä.

Tunti ennen päivällistä alkoi lasten peseminen.

Äiti istui vieressä ja lastenhoitaja hankasi sienillä lasten ruumiita, kuin olisi hän höylännyt uusia lautoja.

— Anna Margarethe, sanoi äiti, huomaa toki kynnet.

Anna Margarethe harjasi kynsiä, niin että nahka oli vähällä lähteä sormenpäistä.

— Ne eivät ole vieläkään puhtaita, sanoi äiti: Herra tiesi missä ne kuopivat…

— Entä korvat, sanoi äiti.

— Antakaa tänne.

Hän rupesi itse korvia pesemään.

— Ja kun ne lopulta saa puhtaiksi, sanoi hän epätoivoisena, niin ne rupeavat punoittamaan.

Punaisia ne olivatkin.

Alettiin pukea vaatteet ylle, ja kaikissa oli tahroja.

Äiti hieroi hieromistaan hansikasnahalla ja hajuvedellä.

— No, kelvatkoot sitten, Jumalan nimessä, sanoi äiti.

Isä talutti tädit pöytään. Heidän pukunsa olivat valkean- ja mustanjuovikkaasta silkistä — heidän kylpylaitoksen aikaiset päivällispukunsa — ja sormissa oli monet sormukset, jotka kilahtelivat tavattoman laihoissa käsissä. He asettivat kumpikin pulverirasian lautasensa viereen.

Lasten silmät tuijottivat kauhusta. He kaasivat heti pöytäliinalle.

Äiti keskusteli johtaakseen huomion muualle — niin että poskissa hehkuivat punaiset täplät — he puhelivat Kööpenhaminasta ja kaikista tuttavista.

— Niin, sanoi Bothilde-täti, onhan Jane erittäin herttainen. Mutta hänellä on omituisuutensa. Tuskin on ennättänyt istahtaa hänen pöytänsä ääreen, ennenkuin hän alkaa keskustella uskontunnustuksista.

— Kultaseni — hän kääntyi äkkiä vanhimman pojan puoleen — hyväntapainen poika työntää aina rinnan eteenpäin ja hartiat ylöspäin syödessään. Siten pysyy suorana …

— Ja minun mielestäni — hän jatkoi taas keskusteluaan Janesta ja uskontunnustuksista kuin ei olisi muusta puhunutkaan — ei sellaisista asioista sovi aterioidessa keskustella.

— Voi syödä piispan luona ensimäisenä joulupäivänä, eikä siellä sanallakaan kosketella uskontoa ja muuta senkaltaista …

— Se ei todellakaan sovi hiottujen lasien ja posliinin ääressä.

Anna-täti rupesi puhumaan lasista ja posliinista ylipäänsä. Hän puhui lasitehtaasta Etelä-Ranskassa:

— Sieltä, sanoi hän isälle, saa todella erittäin hienoja esineitä… Mutta, hyvä ystävä, nyt se vasta johtuu mieleeni, minkä vuoksi sinun kauniita, hiottuja karahvejasi ei tänä vuonna näy missään.

— Madeiraako varten?

Äidin päätä poltti — tätien luona ei milloinkaan mikään särkynyt.

— Niin, Margarethe — muistathan hänet — särki, tuli särkeneeksi toisen…

— Niin, missä on Margarethe? Tuo sievä tyttö, muistan mainiosti tuon sievän, vilkkaan pikku henkilön, sanoi Bothilde-täti.

— Hänen kävi hullusti, valitettavasti, niin että hänen täytyi muuttaa pois talosta …

— Hänkin, sanoi Anna-täti.

Mutta Bothilde täti loi äkkiä katseensa lapsiin ja katkaisi keskustelun.

— No.

Tämä ainoa sana "No" kaikui, kuin olisi rautaportti pamahtanut lukkoon.

Eikä karahveista sen enempää puhuttu.

— Pikku Stella — tämä seurasi sekunti "No" huudahduksen jälkeen — pikkunen tyttö ei istu jalat ristissä pöydän ääressä.

Sisar hätkähti niin, että häneltä putosi haarukka.

- Kas niin, nyt tahraat hameesi, sanoi täti, ja kääntyen äidin puoleen sanoi hän kuin puoleksi anteeksi pyytäen:

— Ystäväni, sellaisia asioita täytyy alinomaa muistuttaa, jotta ne mieleen painuisivat.

Ja päästyään lempiaineestansa puhumaan, sanoi hän vielä lopuksi.

— Kun totuttaa lapsia istumaan ruokapöydän ääressä, täytyy totuttaa heitä pitämään kyynärpäät ruumiissa kiinni syödessään.

Ateria oli päättynyt, ja kahvi vietiin puutarhasaliin.

Lapset olivat syösseet ulos ruokasalista niin että kompastuivat toisiinsa käytävässä.

— Mutta, sanoi Anne-täti — hän oli tuskin ehtinyt istuutua — en voi unhoittaa Margaretheä, tuota kaunista, vilkasta, pientä tyttölasta.

— Kauneimmille käy aina huonointen, sanoi äiti kaataessaan kahvia kuppeihin.

— Mutta, sanoi Bothilde-täti, tässä pitäjässähän tapahtuu sellaista joka vuosi.

Äiti hymyili kahvipannun takaa:

— Niin, montakin kertaa.

Bothilde-täti istui hetken vaiti. Sitten hän sanoi:

— Eihän meikäläinen voi sellaista käsittää. Mutta Jumalan kiitos, eihän meillä ole sellaisen kanssa mitään tekemistä. Anne-täti sanoi:

— Tapahtuu kai elämässä monenmoista. Paras on, ettei ole sitä näkevinään… silloin tuntuu kuin ei sitä olisikaan. Mutta sellaiset ihmiset eivät olekaan saaneet kasvatusta …

Äiti vain hymyili:

— Mahtaneeko se sitten auttaa? sanoi hän. Ja tätejä ajattelematta sanoi hän äkkiä:

— Onnettomuus on vain siinä, että luonto on julmuudessaan luonut eläimiä, jotka ajattelevat. Ensin parittuu eläin ja sitten ihminen sitä inhoo.

Bothilde-täti istui kivettyneenä, niin että tuskin sai sanaa suustaan.

— Niin, mutta onpa sinulla mielipiteitä…

— Onpa todellakin… Olemme kai kaikki Jumalan luomia.

Kahvinsa juotuaan nukkuivat tädit.

Anne-täti levitti hiljaa nenäliinan kasvoilleen.

Levättyään he lukivat. Sisarukset lukivat vuorotellen. He tutkiskelivat kolmella suurella sivistyskielellä kirjoitettuja teoksia, jotteivät niitä unohtaisi.

Bothilde-tädin lempikirjailija oli Dickens.

— Hyvä ystävä, se mies opettaa meille paljon ihmisistä. Onhan Goethelläkin puolensa. Mutta minuun hän Weimareineen tekee kivisen vaikutuksen.

Anne-täti piti enemmän naiskirjailijoista, ja siitä kysymyksestä syntyi todellinen tora:

— Voihan kieli tosin olla kaunista, sanoi Thilda täti; mutta sisällys, ystäväiseni, aina vain sitä alituista rakkautta.

— Ja senhän asteen, Jumalan kiitos, pian sivuuttaa. Sitäpaitsi on elämässä rakkautta kylliksi.

Ennen teetä kävelivät tädit taas. Mutta tällä kertaa puistokäytävällä.

Teenjuonnin jälkeen he istuivat puoli tuntia puutarhan portailla ja joivat ilmaa.

— Puhutaan vedestä ja vedestä, sanoivat he, mutta ensi sijassa tulee ilma. Jos ihmiset olisivat niin viisaita, että nukkuisivat ikkuna auki, he eläisivät sadan vuoden vanhoiksi.

Kuuden viikon kuluttua oli jälkiparannuskausi lopussa. He matkustivat samana päivänä kuin se päättyi.

Viimeiseksi työkseen he jakoivat silkkipaperiin käärittyjä juomarahoja.

* * * * *

Tätien lähdettyä tuli toinen aika.

Äidin ystävättäret tulivat vierailulle. He olivat sen kartanon tyttäriä, jossa äiti oli saanut kasvatuksensa. He olivat kuin kirjavia pitkämatkaisia lintuja.

Viikon päivät loistivat heidän päivänvarjonsa puutarhan käytäviltä.

Ikkunat olivat auki, niin ettei taloa ja puutarhaa mikään erottanut; outoja nimiä kuuli kaikkialla, ja posti toi kirjeitä, joiden päällekirjoituksia ei kukaan keittiössä osannut lukea.

Se oli vuoden valoisin aika.

Ystävättärillä oli yllään vannehameet, jotka lasten mielestä muistuttivat Amaliegadin ylösalasin käännetyitä kynttiläkruunuja, ja pitkäliepeiset vaipat. Lähtiessään ajelemaan oli heillä kamelikurjensulat päässään kuten Zampalla, pienellä hevosella, jonka lapset olivat nähneet Augustenborgissa, ja joka osasi istua pöydän ääressä ja soittaa pienellä kellolla kun halusi ruokaa. Kaikki ystävättäret puhuivat taukoamatta, eniten kuitenkin lady Lipton.

Hän asui kaukana vieraassa maassa ja hänellä oli monta rikasta ja ylhäistä tuttavaa. Isä talutti aina häntä päivällispöytään.

Mutta syötyään joivat he kahvia puutarhasalissa, ja lady Lipton puheli. Hän kertoi Rachelista, jota rakasti, ja Tuileriain keisarihovista ja kaikista kaukaisista ja ihmeellisistä ihmisistä — äidin kuunnellessa.

— Kerro vielä, sanoi äiti, ja lady kertoi; suuren maan runoilijoista, joiden joukossa hän eli, sen taiteilijoista, joiden taideteoksia hän omisti, ja varsinkin nuoresta ihmeellisestä itämaisesta runoilijasta, jonka hän oli tavannut suuressa kaupungissa, missä monet ihmiset tapaavat toisiansa, ja jonka valokuva oli hänen pöydällään vierashuoneessa. Hänestä tahtoi äitikin mieluimmin kuulla.

— Kultaseni, sanoi lady, luulen että elämä on sivuuttanut hänet. Hän on unohtanut olemisen taidon. Hän ei enää osaa silittää korkeata hattuansa eikä viitsi napittaa käsineitään lähteäkseen vierailulle; hän ei pysty enää kaikkiin koneellisiin pikkutoimiin, jotka muodostavat elämän: esim. parturilla käymiseen, kahvin juomiseen kahvilassa tai seurusteluun pöytätoverinsa puuterikaulaisen naisen kanssa . ..

— Sen ymmärrän, sanoi äiti.

— Hän ei varmaankaan tunne surua, sanoi lady — eikä pettymystä, sillä hänen esi-isänsä ovat jo hänenkin puolestaan kokeneet turhien toiveiden raukeamisen.

Hän oli vaiti hetken, sitten hän sanoi:

— Sanoisin ennemmin hänen kuuluvan ryhmään "les désinteressés", välinpitämättömät. Elämän arvot ovat kuihtuneet yhdentekeviksi ja naurettaviksi tai suorastaan hämmästyttäviksi.

Lady naurahti äkkiä.

— En voi milloinkaan unohtaa sitä päivää, jolloin hän tuli luokseni ja levitti äkkiä "Le Figaron" pöydälleni kapealla kädellään sanoen tavattomalla kauhulla — ei kauhulla, vaan jonkinlaisella väsyneellä hämmästyksellä:

— Ei siinä puhuta muusta kuin Kiinan sodasta. Lady vaikeni hetkeksi, sitten hän sanoi:

— Asian laita taitaa olla se, että hänelle on kaikki vähitellen muuttunut Kiinan sodaksi.

Äiti ojensi kupit.

Sitten hän sanoi hiljaa,

— Ehkäpä hän rakastaa — tai on rakastanut.

Lady vastasi.

— Sitä en usko, kultaseni.

— Kaikissa suurissa maissa on ihmeellisiä ihmisiä, joille rakkauden — miten sen sanoisinkaan? — suorastaan ruumiillinen puoli on voittamattoman vastenmielistä. Heistä tulee liikahienostuneita askeetteja, he himoitsevat lakkaamatta, mutta kiroovat tyydytystä.

— René on siis sellainen.

— Hän tuntee vetovoimaa naisia kohtaan, mutta tuskin he ovat hänen sylissään, ennenkuin hän syytää suustaan haukkumasanoja.

— Silloin hän ei rakasta, sanoi äiti.

Lady oli hetken vaiti. Sitten hän sanoi:

— Onko rakkaus muuta kuin himon tuntemista ja sen tyydyttämistä?

— Etkö osaa yhtäkään hänen runoistaan? sanoi äiti.

— Yhden ainoan, sanoi lady.

— Lausu se, sanoi äiti.

Lady nojautui taaksepäin tuolillaan, ja hiukan vierasvoittoisella kielellään, joka antoi sanoille harvinaisen soinnun, lausueli hän hitaasti:

Sua lemmin kuin meri lempii aavaa rannikkoa, jota aallot sen huuhtoo, sitä suojaten, peittäin sen ainaisella, iankaikkisella suutelolla. Kuten suudella lempivä voi, mi kantapäästä ain kiireelle asti sulohuulin ruumista lemmittynsä siks koskettaa, kokonaan sen että omistaa vois autuudess' ainaisessa. Niin sinua lemmin ma — niin.

Ei, sua lemmin kuin aurinko lempii rusopilviä illan, sylihinsä ne sulkee, ja kuollen, viimeisen kerran ihanuutta maan kurjan tervehtää.

— Osaathan toisenkin, sanoi ladyn sisar.

— Niin, sanoi lady, osaan toisenkin.

Ja samassa asennossa, liikkumatta, lausui hän, ja hänen alttoäänensä kaikui pehmeämpänä:

Yöt pitkät kun yksin ma vuoteella lepään eik' kasvojain kenkään nää, ei silmiäni, jotk' kuivat ovat — Ma aattelen silloin: Minut kuolo jos korjais, kenties tulisit sa ja polvistuisit leposijani ääreen, kävisit kätehein, jota kaihdat nyt, kätehen, mi on kylmä, ja korvaani, joka ei kuulla voi enää, sa kuiskaisit kuten kuiskit ennen: Miten sentään sua lemmin — Leviäis hymy huulille vainaan.

Äiti oli istuutunut ja silmät suurina hän tuijotti eteensä kädet ristissä polvilla. Sitten hän sanoi:

— Lausu se vielä, kunnes sen opin.

Lady nauroi.

— Osaathan sinä sen nyt jo, sanoi hän.

— Niin, viimeisen.

Ja äärettömän hellästi, melkein kuulumattomasti, lausui hän uudelleen vieraat sanat. Kädet olivat yhä ristissä polvilla:

Ei, sua lemmin kuin aurinko lempii rusopilviä illan, sylihinsä ne sulkee, ja kuollen, viimeisen kerran ihanuutta maan kurjan tervehtää.

Kaikki olivat hetken vaiti.

Sitten sanoi lady Lipton:

— Mutta kuvalleen hän on kirjoittanut sen runon, jota eniten rakastan.

— Sen osaan, sanoi äiti.

Ja hiljaisella äänellä, melkein kuin olisi kehtolaulua hyräillyt, lausui hän pienen runon, joka oli kirjoitettu kuvalle — vieraan ja tuntemattoman runoilijan kuvalle:

Kuten kuihtuvi yrtti, min juuret vailla on vettä, kuten kelmenee kukka, mi katveessa kituu, siten kuihdun ja kelmenen ma, kun et mua lemmi.

He olivat taas vaiti, kunnes eräs ladyn sisarista rupesi nauramaan ja sanoi:

— Lapsikullat, ei olisi hulluinta, jos joutuisi sen miehen rakkauden esineeksi.

He nauroivat kaikki ääneen, äiti ylinnä, juoksivat puutarhaan ja heittäytyivät nurmikolle, niin että vannehameet nousivat korkealle.

Ilta oli hauskin aika.

Ystävättärillä oli ilotulitusvehkeet mukana ja he sytyttivät sinisiä ja vihreitä liekkejä kaikkiin pensaihin, niin että koko puutarha oli vähällä syttyä palamaan.

Äiti toi tulitikkuja ja taputti käsiään.

Lapset katselivat yöpaitasillaan lastenkamarin ikkunasta.

— Ihanaa, ihanaa, huusi äiti.

Kaikissa pensaissa leimusi sinisiä ja punaisia liekkejä ja äiti seisoi itse keskellä kenttää. Valkeat kasvot olivat ylöspäin kääntyneet ja hänen kätensä olivat koholla.

Sitten sanoi hän äkkiä:

— Mutta tähdet ovat vieläkin kauniimmat.

Ja ilotulituksen hitaasti sammuessa ja pensaitten pimetessä, katselivat he ylöspäin elokuun tähtiä.

— Näytä nyt meille kaikki tähtesi, sanoi lady Lipton.

Äiti pudisti päätään:

— Ei, sanoi hän, nyt ollaan vaiti.

Hän jäi seisomaan ja ystävättäret olivat hekin vaiti. Vähitellen he menivät sisään. Huoneissa oli pimeä ja kylmä. He istuutuivat kaikki arkihuoneeseen, eikä kukaan puhunut. Vihdoin sanoi äiti:

— Luulen, että tähdet ovat olemassa murheellisia varten; jotta he huomaisivat, ettei sureminenkaan hyödytä, sillä surummekin on liian pieni.

Kukaan ei vastannut.

Mutta äiti nousi seisomaan, ja pimeässä huoneessa hän istuutui klaveerin ääreen.

Valkeat kädet liukuivat koskettimilla ja hitaasti — vallan hitaasti — kaikuivat muutamat akordit hänen puoleksi laulaessaan nuo vieraat sanat. Sävelen hän oli itse sepittänyt.

Kuten kuihtuvi yrtti, min juuret vailla on vettä, kuten kelmenee kukka, mi katveessa kituu, siten kuihdun ja kelmenen ma, kun et mua lemmi.

Oli äänetöntä.

Puutarhan, peltojen ja niittyjen yllä loistivat syksyn tähdet.

* * * * *

Ystävättäret matkustivat ja elonaika saapui. Raskaat elovaunut vierivät pihaportista sisään, äiti ja Tine istuivat kuormalla palvelustyttöjen vieressä ja lapset heittivät kirkuen kuperikeikkaa täyttyvässä luuvassa.

Äiti hypähti suoraan isäntärengin syliin huutaen:

— Auttakaa minua alas!

Perästäpäin hän pelkäsi pihtihäntiä ja riisuutui ilkoisen alastomaksi.

Elonaikakin meni, ja syyskuun hiljaiset, seesteiset päivät saapuivat, ja puutarha oli loistava ja aivan äänetön. Ei hyttynenkään laulanut lemmelle.

Äiti istui enimmäkseen valkeilla portailla auringon paisteessa ja Tine askarteli puutarhassa hänen jalkojensa juuressa. Puistokäytävän poppeleihin tuli keltaisia lehtiä; näytti siltä kuin ne olisivat pidentyneet kuulakkaassa ilmassa. Äiti kyyristyi kokoon kylmässä:

— Varjot ovat käyneet niin pitkiksi, sanoi hän.

Tine sitoi ruusut seiniin kiinni ja katseli kenttää.

— Niin, sanoi hän, kesä on mennyt.

Mutta äiti tuijotti aurinkoisia kukkalavoja, joissa mikään ei värähtänyt, kaikki vain loisti, lehdet, asterit ja myöhäiset ruusut. Hän virkkoi:

— Tine, yhdessä paikassa on kuitenkin rauhaa: kuolemassa.

Tuli varhain pimeä. Tine, äiti ja lapset menivät puiston läpi, vainioiden yli, joiden ojat olivat täynnä karhunmarjaköynnöksiä.

He eivät nähneet ketään. Kaikkialla oli äänetöntä. Heidän takanaan syttyivät valot kylän mökkien ikkunoissa. Samassa kaikuivat iltakellot.

Äiti pysähtyi; lapset hiipivät lähemmäksi häntä. Niin pitkälle kuin silmä kantoi, näkyivät vain laajat kentät ja tuolla, hämyssä, kylän hiljaiset valot. Taivas oli pimeä ja tähdetön.

Pitkään aikaan ei kukaan puhunut. Sitten sanoi äiti, joka näytti niin pitkältä pimeässä:

— Tiedättekö Tine, tänne pitäisi viedä ne ihmiset, jotka kärsivät.

Mutta vähän ajan perästä hän sanoi — ja ääni oli äärettömän väsynyt —:

— Eikä se kumminkaan auttaisi. Luulen, että maan kauneus vain lisää sielun kärsimyksiä:

— Ei ole mitään lohdutusta.

He kulkivat eteenpäin hämärän peittämien vainioiden yli. Kellojen soitto oli tauonnut, eikä kuulunut muuta ääntä kuin parin koiran haukuntaa. Sitten sekin vaikeni.

— Mennään kotiin, sanoi äiti.

Mutta kotiin tultuaan leikkivät lapset yöpaitasillaan sirkusta keskellä arkihuonetta.

* * * * *

Lähiseudun papit tulivat korttia pelaamaan. Heidän vanhat vaununsa

vierivät pihalle. Etuistuimella istuivat paksut punanaamaiset ajurit.

Pelipöytä vedettiin esille isän huoneessa ja peli oli käynnissä.

Pitkistä piipuista tuprusi savu, niin ettei kättä siinä voinut eroittaa.

Vanha Fangel manasi ja kirosi, niin että kirjahyllyt tärisivät ja Mynsterin saarnat hyppivät. Lapset, joiden oli mahdotonta nukkua, hypähtivät vuoteistaan ja saivat viskunoita, jotta menisivät taas nukkumaan.

Äiti soitti klaveeria.

Isän huoneessa papit kiihtymistään kiihtyivät. Totilaseja täytettiin ja vanha Fangel kiroili.

— Nyt viimeinen peli ulkona nurmikolla, sanoi vanha Fangel.

— Niin, se on tehtävä, sanoi äiti.

Papit nousivat tuoleiltaan — jalat olivat hiukan epävarmat — ja menivät arkihuoneen läpi.

— Herranen aika, sanoi Fangel, näkyypä taas Jumalan kirkas päivä.

He hoipertelivat puutarhaportaita alas, totilasit asetettiin nurmikolle, ja he pelasivat maaten mahallaan ja takoivat ruohoa suurine käsineen.

Äiti istui puutarhaportailla ja nauroi nauramistaan. Mutta villavaipan hän levitti vanhan Fangelin yli.

Kylästä tuli väkeä ja he kulkivat puistokäytävän ohi.

— Hyvää huomenta, he sanoivat ja nostivat hattua papeille

— Huomenta, huomenta, sanoi vanha Fangel.

Mutta aurinko loisti korkealta taivaan laelta ja papit jatkoivat pelaamistaan.

* * * * *

Päivät lyhenivät lyhenemistään, lehdet harvenivat puissa ja viimeiset ruusut paleltuivat valkean talon seinämillä.

Etelänpuolisella seinustalla riippuivat viinirypäleet täysinä ja suurina.

Äiti katseli niitä joka päivä.

— Huomenna me ne poimimme, sanoi hän Tinelle. Seuraavana päivänä hän sai tikapuut esille ja kori kädessä seisoi hän ylimmällä astuimella ja poimi rikkaat tertut.

Toisia hän söi, toisia taas heitti vasten Tinen kasvoja.

— Ota kiinni, ota kiinni, hän huusi.

Tikapuita siirrettiin, ja hän poimi poimimistaan.

Ylinnä hän seisoi. Leikillään piteli hän rypäleterttua tumman hohtavia hiuksiaan vastaan, toinen terttu riippui ojennetussa kädessä. Aurinko valaisi häntä, kimaltelevia rypäleitä ja kiiltävää tukkaa.

Isäntärenki meni ohi ja pysähtyi. Samassa heitti äiti rypäletertun suoraan hänen kasvojaan vastaan.

— Kauniilta mahdan näyttää, sanoi hän ja tuli alas tikapuilta. Ne vietiin pois ja Tine rupesi laskemaan terttuja.

Äiti seisoi kauvan katsellen alastonta viiniköynnöksen runkoa.

Hänen kasvonsa olivat muuttuneet.

— Nyt se on ohi, sanoi hän.

Hän meni sisään katsomatta rypäleitä ja jäi kauvan pimeään istumaan omaan tuoliinsa. Kädet helmassa.

Edes takaisin kaikuivat sisältä isän askeleet.

Keittiössä kuului Tine askartelevan viinirypäleiden korjaamisessa ja väki tuli sisään satoa katsomaan. Tine tuli sisään kertomaan montako terttua poimittiin.

– Paljonhan niitä onkin, sanoi äiti.

– Niin, kymmenen enemmän kuin viime vuonna, sanoi Tine.

– Niin,

Jens-renki oli sytyttänyt lyhdyn mennessään karjaa katsomaan.

Lehmät ammuivat pitkään hänen avatessaan ovea.

Äiti nousi paikaltaan. Varjon tavoin kulki hän läpi huoneen hämärän.

Hän istuutui pianon ääreen.

— Oletteko siellä, Tine, sanoi hän.

— Olen, rouva.

— Tiedättekö, olen istunut ja miettinyt miten ihminen voisi olla onnellinen.

— Mutta onhan onnellisiakin ihmisiä kaikkialla, sanoi Tine.

— On tyytyväisiä ihmisiä, Tine, ja onhan sekin hyvä.

Tine istui hetken.

— Onhan monenlaista onnea, Jumalan kiitos, sanoi hän.

Äiti istui hetken, sitten hän sanoi:

— Ei, Tine, minä olen sanonut sen Teille ennen: on vain yksi onni ja se lienee onnellisin, joka ei sitä milloinkaan ole tuntenut.

— Sitä en ymmärrä, sanoi Tine.

— Niin, sillä se ei kestä.

Oli hiljaa hetkisen, kunnes äidin kauniit kädet liukuivat yli koskettimien, ja hillitysti isän, varjon lailla, näyttäytyessä ovellaan, lauloi äiti:

Kuten kuihtuvi yrtti, min juuret vailla on vettä, kuten kelmenee kukka, mi katveessa kituu,

Siten kuihdun ja kelmenen ma, kun et mua lemmi.

Laulu lakkasi.

Ulkona oli yö. Sisällä oli pimeää.

Äiti nousi.

- Sytytä lamppu, Tine, sanoi hän. Lasten pitää mennä nukkumaan ja väestä täytyy pitää huolta.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VALKEA TALO ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

YSTÄVÄLLE.

VALKEA TALO.

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE