Helin kesä
Date: 2025-03-13T00:00:00+00:00
Keywords: Women college students -- Fiction; Household employees -- Fiction; Finnish fiction -- 20th century

The Project Gutenberg eBook of Helin kesä

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Helin kesä

Author: Eva Hirn

Release date: March 13, 2025 [eBook #75611]

Language: Finnish

Original publication: Porvoo: WSOY, 1927

Credits: Anna Siren and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK HELIN KESÄ ***

language: Finnish

HELIN KESÄ

Kirj.

Eva Hirn

Porvoossa, Werner Söderström Osakeyhtiö, 1927.

SISÄLLYS:

I. Tyttöjä.
II. Kirjeitä.
III. Herrasväki saapuu.
IV. Huvilaelämää.
V. Kaupungissa.

I.

TYTTÖJÄ.

Kamreeri Sarkamaa tuli Helin huoneeseen.

— Sinulla on paha tapa heittäytyä keskellä päivää pitkällesi. Vanhat kylläkin tarvitsevat ruokalepoa, mutta nuoret veltostuvat sellaisesta, sanoi hän.

— Olen ollut kemian töissä lähes kuusi tuntia ja jalkojani särkee, vastasi Heli kohottautuen istumaan. — Sitäpaitsi tulee minulle oppilas iltapäivällä.

— Jos lukeminen rasittaa sinua liikaa, niin minä voin hankkia sinulle paikan pankissa, virkkoi siihen isä. Se oli hänen usein toistuva lauseensa. — Koetapas nyt ehtiä ennen oppilaasi tuloa laskea minulle nämä laskut. Taunolla on suojeluskuntansa, joten minä en tahdo vaivata häntä lisätyöllä.

Isä laski paperiarkin Helin pöydälle ja poistui.

Heti kun laskut oli suoritettu, saapui oppilas. Seurasi raskas tunti.
Saksan kielioppi oli molemmista tällä kertaa tavallista sitkeämpää.

Vihdoin sekin kiusa loppui ja Heli istui hetken pää nojautuneena käsiinsä.

Nyt pitäisi lukea kontrollitenttiä eläinopin aprobaatturitöistä. Aina oli jokin tentti kintereillä. Olihan opiskeleminen hauskaa, mutta siihen vaadittaisiin työrauhaa.

Heli ei jaksanut enää istua paikallaan. Hän heitti takin ylleen ja asetti hatun päähänsä sekä lähti ulos, varoen, ettei kukaan kotiväestä ehtisi pysäyttää häntä.

Hän käveli hitaasti katuja pitkin, pysähtyi kaupan ikkunaan katselemaan keltaisilla pitseillä koristettuja alusvaatteita, luki toisessa paikassa kiintoisia kirjaotsikkoja, mutta eläinopin varjo seurasi häntä joka askelella.

— Mitä minä nyt tekisin, koska kerran en tee sitä mitä pitäisi? Ja Heli päätti käväistä Meri Haaviston luona. Siellä oli aivan erilainen rauha ja henki kuin kotona.

Merin pieni, aistikas huone oli monen toverin turvapaikka heidän alakuloisuuden hetkinään.

— Terve, Heli. Minä istun tässä kolmatta tuntia aineeni ääressä ja olen kypsä nauttimaan elävistä naisista, sanoi Meri.

— Mistä sinä nyt kirjoitat? Kuolleitten naisten sielunelämästäkö? kysyi
Heli.

— Melkeinpä. Minä näet kirjoitan Kiven naisista.

— Mutta Kivihän oli naimaton.

— Niin olikin. Hän vain tuotti naisia.

— Tuotti?

— Minun aineeni nimi on: "Naiset Kiven tuotannossa".

— Mieluummin minä sittenkin kirjoitan ruostesienistä, vaikka se ensin tuntuikin hankalalta. Mutta minä en saisi kokoon mitään tuollaisista tunneaineista, joita te harrastatte, virkkoi Heli istuutuen Merin vaaleansiniseen sohvaan.

— Nakerra taateleja ja ihaile minun vanhaa kukkivaa amaryllistäni!
Siinä on minun kasviopinharrastukseni.

— Kasvioppi on jaloin tiede kaikista, vaikka minä olenkin sillä rasittanut itseäni aivan liikaa.

— Sinähän olet kerrassaan suurenmoinen! Kuinka sinä jaksatkin antaa yksityisopetusta, ommella omat vaatteesi ja lukea yhtä ahkerasti kuin me muut?

— Minä jaksaisin sitä kaikkea varsin hyvin, mutta tiedäthän, että olen ainoa tyttö kolmen pojan joukossa. Äiti viettää suuren osan päivästä konttorissa ja siksi minun täytyy esiintyä monta tuntia päivässä naisellisena ja auttavaisena sisarena. Ja se on kaikkein raskainta, etenkin sen jälkeen kuin on palannut kotiin laboratorioista. Neulatkin aivan ruostuvat tällaisissa haponsyömissä sormissa!

— Ilmankos sinä et koskaan ehdikään osakuntaan! Siellä on nyt Ilta Pohja emäntänä ja hän valittaa, että entiset koulutoverit käyvät harvoin kokouksissa varsinkin tytöt.

— Minulla ei ole aikaa eikä voimia valvoa myöhään. Sitäpaitsi osakuntaelämä oli minulle pettymys. Onhan siellä joskus hauskaakin, mutta usein saa nähdä sellaista, mikä vain harmittaa. Enkä minä taas toiselta puolen tahdo tuomita muita ja olla olevinani heitä parempi. Mutta aikaiseen sieltä on poistuttava, jos haluaa säilyttää hyvän ajatuksensa monestakin osakunta toverista.

— Onhan se niinkin! Ajattele, että minä kerran viattomuudessani menin Ilkka Pason kanssa osakunnan naamiaisiin! Me olimme silloin vielä fukseja eikä kukaan ollut varoittanut meitä. No, minä lähdin sentään sieltä pois jo tunnin kuluttua. Ilkka pyysikin sitten jälkeen päin minulta anteeksi, että oli houkutellut minut sinne, kertoi Meri.

— Ja kuitenkin meillä on hyviä ja kunnollisia tovereita. Meidän entisistä luokkalaisistamme ei ainoakaan tyttö polta tupakkaa eikä muutoinkaan herätä pahennusta, huomautti Heli.

— Opinnot ovat kovia ja elämä on löysää. Kun Tauno ja minä tulimme ylioppilaiksi, niin minä kuvittelin, että nyt se vapaa ja ihana elämä alkaisi. Mutta silloin minä sain katkeran kokemuksen. Isä sanoi, ettei hän kykene kustantamaan kahden lapsen opintoja. Tauno saa valmistautua maisteriksi ja minä saan oppia kirjanpitoa ja konekirjoitusta. Sen jälkeen hän hankkii minulle pankkiviran.

— Kuinka sinun isäsi voi olla niin erilainen teitä kohtaan? kysyi Meri kiivaasti.

— Hän sanoo, että miesten koulutus on tärkeämpi. Koetin puolestani kylläkin väittää, että minä suoritin tutkintoni nuorempana ja paremmilla arvosanoilla kuin Tauno. Mutta isä vastasi vain, että hän menettelee omantuntonsa mukaan. Isiin ei koskaan voi vaikuttaa millään syillä eikä perusteluilla.

— Eikö edes Taunokaan pannut vastaan?

— Hän sanoi vain, että: "Kiitä onneasi, kun sinun ei ole pakko lukea.
Eihän sinun koskaan tarvitse elättää perhettä."

— Kuinka sinä sitten kuitenkin pääsit yliopistoon?

— Minä surin kesäkuun 12. päivään saakka. Sen jälkeen ompelin itselleni paitoja, joissa oli perhosia ja kukkakiehkuroita. Sitä kesti 22. päivään. Silloin minä sain oppilaita, jotka lukivat ehtoja. Kun minulla sitten syksyllä oli koossa 650 markkaa omia rahoja, niin pyysin isällä lupaa saada lukea luonnontieteitä niin kauan kuin itse maksaisin opintoni. Isä suostui siihen ehdolla, että saisin vain ylöspidon kotona.

— Ja Tauno pääsi kesäyliopistoon Jyväskylään! huudahti Meri.

— Niin pääsi, ja siitä syystä minä olen hänestä jäljessä kemiassa. Mutta kyllä minä sittenkin suoriudun luvuistani yhtä nopeaan kuin hänkin. Onneksi olen taas saanut oppilaita talvellakin.

— Sinusta tulee vielä jotakin erinomaista, kun nyt jo saat noin taistella olemassaolosi puolesta!

— Kyllähän minä olisin olemassa pankissakin! Mutta se olisi minulle kuollutta elämää.

— Sitäpaitsi sinusta kehittyy jalo luonne. Aivankuin Emma Åströmistä!

— Jospa kehittyisikin! Mutta minä olen usein katkera. En ole altis uhrautumaan ihmiskunnalle — tarkoitan veljiä kotona — enkä iloitsemaan siitä, mitä muut saavat. Tietysti minä sen heille suon, mutta minä olen kuitenkin aina taipuvainen pyörittelemään päässäni omia kurjia raha-asioitani.

— Minusta sinä olet koko perheen orja ja päälle päätteeksi iloinen orja, sanoi Meri ja järjesteli Helin kiharoita ohimoille.

— Viime aikoina olen harrastanut itsekasvatusta ja järkeilymoraalia.

— Minkälaista se on?

— Minä selitän itselleni kaiken välttämättömyyden. Esimerkiksi sen, että isällä on pienet tulot ja hänen kuvittelunsa on, että tulevat aviomiehet elättävät vaimonsa. Hän ei huomaa, kuinka kehitys käy siihen suuntaan, että kukin elättää itsensä.

— Silloin saavat miehet myöskin osansa kotitehtävistä!

— Tietysti. Nykyajan miehet ovat vielä penseitä siinä suhteessa, mutta tulevan polven täytyy alistua siihenkin. Muutenhan naiset nääntyvät kaksinkertaisen työn alla.

— Sinä olet suunnattomasti muuttunut kouluajan jälkeen. Tuollaistako sinä mietit?

— Sehän on nykyajan polttavin ongelma. Sinuun nämä asiat eivät koske yhtä kipeästi. Sinä saat lukea rauhassa, ilman liikarasitusta ja rahahuolia. Sitäpaitsi sinulla on työrauha kotonasi.

— Niin on. Mutta kerrohan vielä järkeilymoraalistasi! Ehkäpä minäkin vielä joskus tarvitsen sitä!

— Minä järkeilen, että tällainen kamppailu on tarpeellinen juuri Heli Sarkamaan kehitykselle. Minun näet täytyy karaistua ja kypsyä nykyajan kovaa elämää varten. Tauno ottaisi minun sijassani ison velan, jonka hän maksaisi sitten viran saatuaan. Mutta minulla ei ole rohkeutta sellaiseen. Mieluummin teen työtä ja elän niukasti.

— Kuulehan, minun isäni antaisi sinulle varmasti lainan. Kysynkö häneltä?

— Älä missään nimessä! Velat ovat yleensä naisen luontoa vastaan.
Korkeintaan me uskallamme mennä naimisiin velkaantuneen miehen kanssa.

— Vanhat ihmiset väittävät usein nykyajan nuorisoa kevytmieliseksi ja huvittelunhaluiseksi. He eivät huomaa, kuinka me tunnemme paljon suurempaa vastuunalaisuutta tulevaisuudestamme kuin he konsanaan. Sinäkin, Heli, järjestät elämäsi viisaasti kuin satavuotinen mies. Me emme odota, että joku huolehtisi meistä kuolinpäivään asti, selvitteli nyt Meri.

— Minäkin tunnen monesti eläväni aivan yksin. Isä luulee minun pian väsyvän ja vajoavan pankin helmaan — niin, hän melkein toivoo sitä. Aili taas auttaa minua milloin jaksaa, mutta hänkin on työn murtama. Hän kuuluu siihen sukupolveen, jolle virka kodin ulkopuolella on luonnoton. Hän ei kykene hallitsemaan yhtä aikaa kotia ja tointaan. Ja vaikka Tauno lukeekin samoja aineita kuin minäkin, niin meidän tahtimme on kuitenkin vallan erilainen. Hänellä on työrauha ja sitäpaitsi pojille ominainen häikäilemätön luonne. Hän hassaa tenteissä, nauraa repuille ja lainailee rahoja keneltä sattuu.

— Mutta sinulla on parempi pää ja lisäksi sitkeyttä Heli!

— Sen tähden minä taas voitan ja hän jää tappiolle. Mutta yhteisluvusta ei tule mitään.

— Sinullahan on sentään tyytyväinen luonteesi ja iloinen mielesi!

— Ei suinkaan aina. Minä pelkään tenttejä ja panen liikaa arvoa rahoille, joita kuitenkin vihaan ja halveksin. — No, nyt me olemme jo pohtineet kylliksi minun asioitani. Puhukaamme siis nyt sinusta. Meri! Sinäkin olet omalla tavallasi suurenmoinen. Rikas tyttö, joka ahtaa päähänsä kielioppia ja kansantaloutta! Mikset lähde ulkomaille? Sinnehän nykyisin kaikkien mielet palavat.

— Kyllä minä vielä lähdenkin. Isäkin tahtoo, että minä opettelen kieliä. Se on hyvin tärkeätä. Etenkin nyt sen jälkeen kuin hän tuli ministeriksi. Sitäpaitsi minun kieliopiskeluni täällä vaativat sen.

— Mutta ihmisistä kehittyy aivan erilaisia riippuen siitä, mitä tarkoitusta silmälläpitäen he lähtevät ulkomaille. Ajatelkaamme esimerkiksi meidän entisiä opettajiamme! Hekin ovat matkustelleet ulkomailla ja siksi muuttuneet entistä peruukkimaisemmiksi. Sen sijaan Aissi Lind palasi ulkomailla häikäisevänä maailman naisena!

— Ja Tuovi Havas syventyy taiteeseensa, tutustuu vain suuriin henkiin eikä näe suurkaupungin varjopuolista mitään.

— Minkälaisissa olosuhteissa sinä matkustaisit mieluimmin, Meri?

— Lähtisin isän kanssa diplomaattisille asioille. Silloin meitä kutsuttaisiin valtiomiesten perheisiin ja juhliin. Välillä joku lähetystön nuori virkamies näyttelisi minulle Eiffel-tornia ja Napoleonin hautaa. Ja minä kertoisin hänelle, että sen jalusta on tehty suomalaisesta graniitista. Sitten hän veisi minut Chryslerillään päivällisille lähetystöön, jonne on kutsuttu suomalaisia ja ulkomaalaisia merkkihenkilöitä. Isä olisi juuri silloin jonkun ministerin luona, muuten hän lähettäisi minut aikaisin kotiin. Hän näet ei käsitä minun ihmisarvoani. Siellä päivällisillä Bernhard Shaw lausuisi minulle jonkin iroonisen totuuden, johon minä tietysti vastaisin suomalaisella älykkyydelläni.

— Ja sinä nolaisit Shawn! nauroi Heli.

— Minä olen kerännyt suurten miesten iskusanoja sekä Oscar Wilden ja muitten kirjailijoilten neronleimauksia muistikirjaani. Isä tahtoo, että minä jo alkaisin ottaa osaa vastaanottoihin kotona ja muualla. Silloin minun siis täytyy olla henkevä ja suulas.

— Etkö keksi itse vastauksia ihmisille? kysyi Heli.

— Tovereille kylläkin, mutta vanhemmille herroille vastaileminen on vaikeata. Aterioiden aikana he ovat eniten huvitettuja ruuasta. Sitäpaitsi he eivät yleensäkään tajua sellaisia hienoja sukkeluuksia, joita ylioppilaselämässä ilmenee. Ehkä nuo herrat ovat terävämpiä ulkomailla!

— Minä puolestani tahtoisin asua kauan yhdessä paikassa. Minä olen väsynyt tähän yhteen ja samaan rotuun sekä näihin tuttuihin oloihin. Suomalaiset eroavat niin perin vähän toisistaan. Kaikilla on samat mielipiteet, halut ja elämäntavat. Minä tahtoisin olla sellaisten ihmisten seurassa, joilla on kokonaan toinen luonne ja kokoonpano. Nähdäpä vallan toisenlaisia luonteita ja toisenlaista taidetta!

— Sen verran minäkin olen ollut ulkomailla, että tiedän sielläkin olevan vain eri vivahduksia. Ihmisillä on nenä silmien välissä ja puvut kankaasta tai turkiksista. Taiteilijat maalaavat tauluja, kirjoittavat romaaneja ja soittavat samanlaisilla soittokoneilla kuin mekin. Luonnossa on nurmi viheriöistä ja kaupungeissa kadut asfaltista.

— Entä sielunelämä?

— Eiköhän sen laita liene samoin? Ihmiset nauravat sukkeluuksille, surevat äidin kuollessa, himoitsevat rahaa ja rakastuvat toiseen sukupuoleen.

— Siinä tapauksessa minäkin voin hillitä matkustushaluani. Varsinkin nyt, kun olen keksinyt erään sopivan toimen kesäksi, sanoi Heli hiukan salaperäisenä.

— Älä! Miksi et kertonut sitä heti?

— Olen valmistellut sitä jo kauan aikaa. Mutta et saa kertoa siitä kenellekään, muuten se menee myttyyn.

— Tietysti minä vaikenen. En olekaan pitkiin aikoihin kuullut ainoatakaan kunnollista salaisuutta, vakuutti Meri.

— Minä näet olen koko elämäni asunut joko Helsingissä tai huvilassamme siellä Päijänteen saaressa. Siellä on kauhean yksinäistä. Pienenä tyttönä aika kuluu leikkien, marjassa ja uimisessa, mutta vanhempana ei maailman ihaninkaan seutu enää voi tyydyttää henkeä. Olen välistä ollut siellä niin kaihomielinen ja turhan tunteellinen, että oikein harmittaa perästäpäin.

— Sinä puhut totta. Kesät ovat usein kovin vaikeita aikoja seuraa ja sisaria vailla olevalle tytölle. Ihanat merikylvytkään eivät tuota nautintoa silloin, kun täytyy uida yksin, yhtyi Meri Heliin.

— Mutta nyt olenkin päättänyt vapautua Päijänteestä, suvusta ja retiisien kitkemisestä! Minä menen sellaiseen paikkaan, jossa kukaan ei tunne minun entistä hahmoani ja olentoani.

— No, voi sun…! Aiotko muuttaa hahmosi ja henkesi?

— Niin paljon kuin suinkin. Minä lähden tutkimaan tuntemattomia syvyyksiä ja tunkeutumaan vieraitten ihmisten sielunelämään. Mutta itse pysyn syrjästäkatsojana ja saavuttamattomana.

— Sano selvällä suomen kielellä, mitä sinä oikeastaan aiot tehdä! tiedusti Meri perin uteliaana.

— Minähän olen aina kärsinyt varojen puutteesta. Se on rajoittanut henkeni ja ruumiini lentoa. Mutta nytpä en enää aiokaan alistua rahojen orjaksi. Minä lähden lentoon vaikka luudan päällä, niinkuin noidat.

— Suoritettuasi tutkintosi sinä saat viran ja paljon elämän mahdollisuuksia.

— Mutta silloin en enää olekaan rohkea ja joustava. Koko tarmo on kulunut tenteissä, silmät ovat kierot mikroskopeerauksesta ja polvet tutisevat nelivuotisesta tottumuksesta.

— Kuinka niin?

— Minä pelkään aina. Pelkään luonnottomia professoreja, joissa ihmisen kuva on sumentunut sangen omituiseksi, sekä asistenttejä, joiden käsiin me olemme ylönannetut, ilman valittamisen mahdollisuutta.

— Kyllä minäkin pelkään jokaista aasia, jolla on oikeus reputtaa meitä. Mutta kerro nyt vihdoinkin kesäsuunnitelmistasi ja minne aiot ratsastaa luudallasi! vaati Meri.

— Minä otan kesäksi toimen. Ansaitsen näet itse seikkailukustannukseni.

— No nyt minä hoksaan! Sinä varmaankin menet siivoojattareksi Ariadneen tai ehkä tarjoilijattareksi jonkin kylpylän kasinoon!

— En. Minä tahdon nauttia — vaikka kuinka syrjäisenä — rikkaitten ihmisten asunnoista ja siitä kauneudesta ja sivistyksestä ja taiteesta, josta he ovat osallisia. Mutta minä en kuitenkaan kadehdi heitä. Ruusua on ihana katsella, kukkikoon se omassa tai vieraassa puutarhassa.

— Ahaa, sinä rupeat lukemaan ehtoja rahaparoonin idioottilasten kanssa!

— Silloin en todellakaan olisi sisällä enkä syrjässä. — Ei, minä pestaudun sisäköksi johonkin tuntemattomaan perheeseen!

— Mutta Heli! Se vasta olisi jännittävää! Sellaista ei tapahdu todellisessa elämässä.

— Kirjoistahan minäkin olen keksinyt tämän tempun. Mitä me teemme kirjallisuudella, ellemme opi siitä jotakin varsinaisia elämää varten? Olen lukenut eräästä saksalaisesta prinsessasta, joka päätti vapautua orjallisesta hovielämästä ja karkasi jonnekin, saadakseen asua tavallisena ihmisenä toisten joukossa. Kaikki olisikin käynyt hyvin, ellei hän olisi ollut niin perehtymätön porvarillisiin elintapoihin. Mutta minä olen jo kotona tehnyt sisäkön töitä ja oppinut hillitsemään itseäni.

— Minäkin olen lukenut eräästä tytöstä, joka lähti Amerikkaan ja rupesi siellä palvelijattareksi. Mutta yhteiskoulun käynyt ja tuttu ylioppilas ja lisäksi vielä minun luokaltani! Tämähän on aivan satumaista!

— Siitä syntyy satu, joka luultavasti muodostuu hyvin arkiseksi, nauroi
Heli.

— Vielä mitä! Nuori sinisilmäinen, sivistynyt tyttö ylpeiden aatelisten palveluksessa. Herrasväki kohtelee häntä yliolkaisesti ja palvelusväki pitää häntä ylpeänä, sillä hänessä on jotakin, mikä vaatii kunnioitusta. Perheen ylpeys, nuori parooni, tavoittaa hänet kerran lukemassa Ibseniä. Hän on jo aikaisemmin epäillyt, että tuo nuori tyttö on valeasemassa, sillä hän on kuullut tämän epähuomiossa käyttävän ranskalaisia lauseparsia. Parooni on nyt varma asiastaan ja päättää antaa versoavat tunteensa kehittyä rakkaudeksi.

— Piste, Meri. Minäpä aion olla niin varovainen, ettei kukaan salapoliisikaan keksisi minun ylioppilassieluani. Minulle on luvattu vapaat illat ja silloin haeskelen kasveja, joita sitten panen prässiin sänkyni alle.

— Missä tämä perhe asuu ja minkäniminen se on? kysyi Meri.

— Sitä en vielä ilmaise kenellekään. Heillä on huvila Maarianhaminan lähellä ja se seikka onkin mainio. Sieltä näet saan kerätyksi harvinaisia kasveja.

— Kerro nyt ainakin, minkälaisia he ovat!

— Minä näin vain rouvan, joka oli kaunis ihminen, sekä kaksi tytärtä, jotka hekin olivat aika hauskan näköisiä. Toinen heistä, vanhempi, oli hiukan ylikypsä, kun taas nuorempi oli aivan kissanpojan tapainen. Sain paikan heti, kun olin keksaissut sanoa, että osaan kähertää ja kammata lyhyttukkaisia. Mutta aatelisia he eivät ole, tuskinpa niin erityisen hienojakaan. Herra on afäärimies ja rikkailta he näyttävät. Minä saan palkkaa 300 markkaa kuussa ja kaikki vapaata. Saanpa vielä pari pukuakin, sillä kaikkien palvelijoiden täytyy olla samanlaisissa pukimissa. Näin siis saan vapaan matkan Ahvenanmaalle ja vapaat kasvit: sekä fanerogaameja että kryptogaameja, joita en muuten saisikaan.

— Entä mistä sinä löysit tämän sopivan perheen?

— Olen juossut ilmoitusten mukaan lukemattomissa paikoissa. Helsingin lähelle en uskalla asettua, sillä silloin voisin helposti tavata tuttuja, ja huonoa paikkaa taas ei kannata ottaa. Silloin ei tule omista töistä mitään. Vihdoin viimein löysin tämän perheen, joka näyttää varsin lupaavalta.

— Meri, tule tänne! Saat lisää vieraita, kuului samassa rouva Haaviston ääni eteisestä. — Eila Meriaho on täällä.

— No, nyt minä en saa kuulla enempää, pahoitteli Meri.

— Johan minä olen kertonut kaikki, sanoi Heli ja heitti taatelin siemenet uuniin.

Ennenkuin Meri ehti mennä eteiseen, aukeni ovi ja pieni, pyöreä tyttö astui sisään huoneeseen.

— Terve, tytöt! Minä haistan jo kaukaa, että olette puhuneet kissanraadoista ja tärkkelyksestä ja munanvalkuaisaineesta ja heteistä ja nilviäisistä, sanoi hän ja litistäytyi Helin ja Merin väliin sohvaan.

— Minä en nyt harrasta muunlaista kasvitiedettä kuin taateleja ja noita kieloja tuossa maljakossa, virkkoi Meri.

— Mitä sinä sitten harrastat nykyjään? Äänteitten astevaihtelua ja suomenkielen sokkeloitako?

— Minä tutkin Kiven naisia.

— Oliko hänellä monta rouvaa? Minulla oli muuan täti, joka oli kolme kertaa naimisissa lehtorin ja kauppiaan ja lukkarin kanssa, kertoi Eila.

— Olipa se oiva täti, kun kesti kokonaista yhdeksän avioliittoa! huomautti Heli nauraen.

— Kolmehan minä sanoin. Ja kerran hän oli kihloissa sen pastorin pojan sedän kanssa, joka heitti Döbelnin lääkkeet likaämpäriin. Tai maahan hän ne pyyhkäisi.

— Pastoriko vai poika vai setäkö?

— Isoisä se taisikin olla. — Mutta mitä sinä, Meri, saat kokoon niistä Kiven rouvista? Minä puolestani en muista, elikö hän moniavioisuuden vai yksiavioisuuden aikana.

— Kivellä ei ollut yhtään rouvaa.

— Ai niin, sehän on totta! Hänellä oli vain seitsemän veljeä! Muistanpa minä sentään vielä kouluajalta jotakin!

— Sinulle ei maksa selittää asioita. Kerro ennemmin, minkälaista oli
Etelä-suomalaisessa osakunnassa maanantaina, kehoitti Meri.

— Menin sinne vasta ohjelman jälkeen, sillä eräs varatuomari, joka ihastui minuun teatterissa, oli pyytänyt minua Fazeriin tapaamaan häntä. Hän halveksii kaikkia muita naisia paitsi minua, ja sen tähden minulla nyt onkin suuri tehtävä häneen nähden. Minä herätän hänessä uuden uskon meihin naisiin ja teen hänestä vielä oikean naisten puolustajan, lateli Eila sujuvasti kuin kirjasta.

— Rakas Eila, kerro nyt osakunnasta! pyysi Heli kärsimättömänä.

Tytöt tiesivät, että Eilan kertomukset seikkailuistaan olivat aina pelkkää mielikuvitusta. Tavallisesti hän sovelsi ajanvieteromaanien tapahtumia omaan elämäänsä. Hän oli hyvin haaveellinen tyttö, mutta kerrassaan vailla omaa mielikuvitusta.

— Kun se varatuomari sitten oli saattanut minut osakuntaan, oli siellä jo virallinen puoli onneksi ohi. Minähän en voi kärsiä mitään virallista, paitsi nuoria virkamiehiä.

— No, oliko Ilta hurmaava emäntänä?

— Hän oli pannut pienen pitsinenäliinan esiliinakseen ja tarjoili laimeata teetä sitruunan ja haaveellisen katseen kera. Eräs vanha civis sanoi minulle: "Ilta Pohjan säkissä ei ole pohjaa, sinne mahtuu miessydämiä kilokaupalla." Ja arvatkaapa, mitenkä minä nolasin sen herran! Minä sanoin: "Herra luutnantti on varmaankin itse kulkenut sen säkin kautta!" — Olisitteko te keksineet niin nerokasta vastausta? Minä huomasin heti, kuinka tuon tohtorin silmissä välähti. Hän varmaan ajatteli, että se vastaus oli madame Staelin arvoinen.

— Kuka nyt sitten oikeastaan oli hän, joka puhui Iltasta? Oliko hän tohtori vai varatuomari vai tuleeko hänestä ehkä vielä ministeri, kun Eila pääsee puhumaan. Oliko siellä siis luutnanttejakin? kysyi Meri.

— Totta sanoen: hän oli vain Ilkka Paso, joka on täällä asevelvollisena ja joka oli kutsunut minut sinne. Mutta olisi se voinut yhtä hyvin olla luutnanttikin, sillä Ilkka lähtee kohta upseerikouluun Haminaan — tai ainakin vänrikki!

— Tanssitko sinä paljon?

— Tanssin tarpeekseni. Mutta eikö totta, he ovat yhtä lapsellisia kuin koulunpenkillä istuessaan? Lukuunottamatta tupakkaa ja innostusta Karjala-seuraan. Toista oli sen varatuomarin puhe. Hänen kanssaan me keskustelimme kehityksestä ja perinnöllisyydestä ja avioliittolaista.

— Onpa teidän tuttavuutenne jo aika pitkällä, virkahti Meri nauraen.

— Minusta muutamat meistä tytöistäkin puhuvat aivan kuin he vielä istuisivat koulunpenkillä, sanoi Heli, luoden pikaisen syrjäkatseen tovereihinsa.

— Tarkoitatko sinä…? alkoi Eila.

— Tarkoitan. Mutta lähdetään nyt kotiin ja jätetään Meri rauhaan.

— Minulla on vielä paljon kerrottavaa. Sunnuntaina meillä oli päivällisillä kaksi hienoa saksalaista herraa. He ovat isän kauppatuttavia Berliinistä. Minä istuin heidän välissään ja puhelin silloin tällöin jotakin, mitä muistin saksankirjasta, ja he ihmettelivät minun hyvää kielitaitoani.

— Mutta sopiko se keskusteluun? kysyi Heli.

— Minä sanoin aina sellaista, mikä sopii mihin hyvänsä, kuten: "Jugend vergeht, Schönheit besteht" ja "Leute macheu Leute" ja "Wir leben um zu essen, aber wir lesen nicht um zu leben", selvitteli Eila.

— Mokomia epämoraalisia sananparsia olet pannut kokoon itse!

— Ei, ei, minä olon lukenut sentapaisia lauseita Solmu Nyströmista. Mutta kun minä jälkiruokaa syödessämme lausuin: "Allzu viel ist ungesund", niin he eivät hymyilleet yhtä ystävällisesti kuin aikaisemmin.

— Osasitko sinä vastata, kun he kysyivät sinulta jotakin?

— Minä sanoin: "Jawohl" sekä jonkin huomautuksen, kuten esim.: "Im Frühling werden die Bäume grün" tai "Der alte Kaiser Wilhelm war oft mit vielen Fürsten auf der Jagd". Sillä tavalla keskustelu sujui mainiosti.

— Mitä herroja he oikeastaan olivat? Kauppiaitako? tiedusti Meri.

— Melkein. Heillä oli polkupyöränosien näytteitä Bressaborgin tehtaan puolesta. Isä ostaa sieltä pyöriä kauppaansa.

— Siis kauppamatkustajia?

— Ei sinne päinkään, vaan hienoja matkustavia kauppiaita.

— Älä puhu pötyä, Eila! No, kumpi heistä ihastui sinuun?

— Mitäs he nyt olisivat ihastuneet? Mutta jos minä valitsen heistä jommankumman, niin kyllä se Schuster-niminen oli hurmaavampi. Hän riippuikin minussa kuin takiainen. Neumannilla oli hienompi nenä ja hän katsoi minuun niin tulisesti, että oikein harmitti. Kas, kun koko perhe oli läsnä. Lähtiessään hän kysyi, että: "Darf ich noch einmal…" ja sitten seurasi jotakin, joka varmasti oli tunteellista, mutta jonka hän sopersi niin sekavasti, etten sitä ymmärtänyt. Minä kuiskasin hänelle vain, että: "Soll ich zum Weissen gebrochen sein."

— Mutta, Eila. Sehän oli tuiki sopimatonta! huudahti Meri.

— Mistä sitä niin äkkiä aina keksisi sopivaa? Sillä kertaa en muistanut muuta kuin tämän lauseen sekä: "Ich weine darüber, dass du nicht im Huronsee ertrunken bist…" ja se olisi sopinut vieläkin huonommin.

— Nyt minä en enää ehdi kuunnella Eilan hullutuksia. Luetko sinä nykyjään mitään, vai elätkö vain kuin perhonen turhan päiten? kysyi Heli korjailussaan kiharoitaan peilin ääressä.

— Minä luen kamalasti voimistelua. Ettekö huomaa, kuinka jänteväksi ja notkeaksi olen tullut. Minä paukutan päähäni anatomiaa niin, että varmasti olen yhtä henkevä kuin tekin. Minusta tulee opettaja, nuorison ruumiillinen ja henkinen johtaja. Minä laitan "mens sanan in corpore sanaan", jos nimittäin ymmärrätte latinaa. "Terve ruumis terveeseen henkeen", tai ehkä se on: "henki terveeseen ruumiiseen" tai: "ruumis terveeseen henkeen"…

— Tule jo vihdoinkin ruumiinesi ja henkinesi, Eila! Hyvästi, Meri.

Meri saattoi tytöt eteiseen. Eila koetteli sekä Helin että Merin hattua. Sitten hän juoksi sisään katsomaan kelloa, ihaili salissa suurta taulua ja lähti viimein pois Helin vetämänä. Ovesta hän vielä huusi:

— Meri, minä kutsun sinut meille sitten, kun Schuster ja Neumann taas tulevat. Silloin saat lausua mielipiteesi heistä. Itse minun on niin vaikea valita.

II.

KIRJEITÄ.

Sankarivuorella 6.6.

Salve, Meri!

Maanpakolainen tervehtii sinua meren takaa!

Tämä on ihana pakopaikka, se minun on heti tunnustettava. Koetan nyt kertoa sinulle ensi askeleistani tällä vaarallisella kesäseikkailullani.

Kotoa minä suoriuduin helposti, sillä meidän perheemme jäsenet ovat niin kiinni omissa hommissaan, etteivät he ehdi kiinnittää erikoista huomiota toisiinsa. He luulevat, että minä olen seuraneitinä tai kotiopettajattarena Karivuorilla, joka siis on herrasväkeni sukunimi.

Äiti olisi ompeluttanut minulle tanssihameen, mutta minäpä en tahtonut. Muuten minun sisuni ei ole myöntänyt suurtakaan muutosta ulko-olennossani. Olen ottanut mukaani vain yksinkertaisimmat pukuni. Mutta nykyajan sisäköthän ovat kylläkin hienoja, ja minun pukuni ovat aina olleet halpoja.

Tähän asti olen vain ollut tekemisissä palveluskunnan kanssa. Meidät lähetettiin tänne järjestämään huvilaa kuntoon, ostamaan ruokatavaroita, leipomaan ja pesettämään uutimia y.m.

Keittäjätär, Aliina, on verevä, noin 35-vuotinen megafoni. Hän hankkii apulaiset ja järjestää keittiöasiat. Sitten täällä on neiti Alma Korvo, joka on osittain perheneulojatar, osittain talousneiti. Hänen kanssaan minä järjestelen huoneita, kaappeja ja komeroita.

Huvila on komea, kaksikerroksinen rakennus merenpoukamassa. Etäämpänä näkyy Maarianhamina ja toisella suunnalla aava meri.

Sisustus on aistikas, sen on valinnut eräs taitava arkkitehti. Jossakin kylläkin tapaa jonkin mauttoman taulun tai liinan, jotka luultavasti ovat perheen oman maun mukaisia. Tämän päätän siitä, koska naisten pukuvarasto on räikeä.

Minulla on ullakolla siisti huone, Aliina nukkuu alhaalla ja Alma-neiti sivurakennuksessa. Siellä asuu myöskin puutarhuri, iloinen leski Törmänen, sisarensa Venlan ja neljän lapsensa kanssa. Viimeinen jäsen täällä on tyylikäs autonohjaaja Svensson. En tiedä, onko hänellä etunimeä lainkaan, koska sitä ei käytetä.

Hurmaava puutarha ja sen takana metsä tekevät tämän paikan kerrassaan ihanteelliseksi. Saa nähdä, saanko kalliistikin maksaa tämän ihanuuden! Alku on joka tapauksessa lupaava. Olen jo hääräillyt täällä viikon verran, enkä ole läheskään niin väsynyt kuin muuttomme jälkeen omaan huvilaamme Päijänteellä.

Olen kuvaillut kaikki näin perinpohjin, jotta sinulla olisi näyttämölleasetus selvänä. Tulevaisuus osoittaa, tulenko kokemaan täällä mitään erikoisempaa.

Eilen illalla tuli Aliina puhelemaan huoneeseeni. Kerronpa sinulle keskustelumme, jotta huomaat miten ovelasti osaan esiintyä. — Kuinka kauan sinä olet palvellut, koska sinä jo taidat esiintyä noin hienosti? aloitti Aliina.

— Minä olen palvellut kesillä eräässä Päijänteen varrella olevassa huvilassa ja sitten kaksi vuotta eri laitoksissa Helsingissä.

— Minä olen ollut siivoojana lihantemplauslaitoksella, mutta siellä ei näe oikeata sivistystä. — Oliko se jokin hallituslokaali?

— Enemmän se muistutti lihanleimaamista tai kaasutehdasta, sanoin minä, ajatellen zootomia ja kemian laboratoriota.

— Saas nähdä, mitenkä sinä tulet toimeen, kun herrasväki saapuu? Rouva panee arvoa hienouteen ja herra on äkkipikainen. Täällä tapahtuu aina kommelluksia ja mylleröimisiä. Pysy sinä, Heli, niistä erilläsi!

— Mitä täällä on? kysyin levottomana.

— Jupakoita ja väärinkäsityksiä ja vastarintaa, vastasi Aliina selventävästi.

— Esimerkiksi mitä? tiedustelin edelleen.

— Kuka sen tietää edeltäpäin? Sitten minä vielä varoitan sinua heittämästä lampaan silmiä Venssonniin päin. Se poika tähtää korkealle. Sittenpä nähtään, onnistuuko hän. Tytöt eivät ainakaan pane vastaan, mutta isistä on ohjaaja vain ohjaaja, palakoon sillä silmät päässä kuinka vain lystäävät. Mutta sisäkköön ei se herra alennu.

— Minä en totisesti ole aikonut heittää lampaan silmiä kenenkään puoleen, huomautin vähän harmissani.

— Vensson on sivistynyt mies, vaikka häneltä jäikin koulu kesken. Kaksi luokkaa se taisi käytä oppikouluakin. Hän tietää maailmansodan syyt ja tulliasiat ja senkin, mistä puolueesta resitentti ensi kerralla valitaan.

— Hänpä sitten onkin todella tietorikas mies!

— Ja sitäpaitsi se on ollut monta vuotta autonohjaajana eräässä saksalaisessa paikassa ja oppinut puhumaan saksaa, niin että kieli suhisee kuin herroilla. Ja yöllä sillä on pyjaassipuku yllä ja se puhistaa kynsiään yhtämittaa ja antaa naisten mennä ovesta edellä, paitsi alempiarvoisten.

— Hänellähän tuntuu siis olevan täydellisesti herrasmiehen tavat, sanoin minä.

— Minä vain varotan, ettei meikäläisten passaa edes vilkuillakaan sinnepäin.

— Kiitos vain, Aliina, varoituksesta. Minä koetan hillitä itseäni.

Eikö tämä ole naurettavaa, Meri? Sitten Aliina alkoi tarkastella huonettani ja keksi ensimmäiseksi sinun ja Iitan ja Tuovin ja Eilan valokuvat. Oman perheeni kuva oli pöytälaatikossa.

— Onkos nämä sinun entisiä palvelustovereitasi?

— Tavallaan. Me olemme olleet samassa orjuudessa, ratkaisseet samoja tehtäviä ja iloinneet yhdessä työmme hedelmistä, vastasin minä kaksimielisesti.

— Jaa-a, kyllä ne Helsingin sisäköt tosiaankin ovat hienoa väkeä. Keittäjättäriksi ei noista kuitenkaan olisi yhdestäkään. Mutta entäs mitä nämä heinät tässä ovat? kysyi Aliina, jonka uteliaisuus heräsi huomatessaan minun sarani ja kaislani, joita juuri olin aikonut panna kasvipaperille.

— Niillä on ihan erikoinen tarkoituksensa, vastasin minä hämilläni.

— Ai, kyllä minä tunnen nuorien tyttöjen metkut! Kuka sinulle on opettanut taikoja?

— Mummo minua neuvoi jo pienenä, vastasin päästäkseni pulasta.

— Älä! Sano minullekin, miten näitä yrttejä on käytettävä? Minä autan sinua sitten, kun sinä sekaannut herrasväen mellastuksiin, pyysi Aliina innokkaasti.

— Kuinkas minä sellaisiin sekaantuisin?

— Kyllä minä tämän talon tavat tunnen. Jos pijät yhtä yhen kanssa, niin jouvut selkkauksiin toisen kanssa. Saat nähtä vaan!

Minä aloin hermostua Aliinan viittauksista, mutta en sentään tahtonut udella enempää.

— No, tässä on rakkausyrtti, joka vaikuttaa kahvissa. Tämä saattaa näpistelyt julki, kun sitä vain siroittaa kynnykselle. Ja tämä ahvenheinä taas parantaa hammaskivun, kun sitä tukitaan koloon.

Minä huvitin Aliinaa pitkän aikaa, samalla järjestellen kasvejani.

— Mitenkäs se rakkaus kohistuu oikeaan paikkaan? uteli Aliina.

— Ken vain pitää tätä yrttiä yhden yön päänsä alla, hän saa syttymään rakkauden suuren liekin.

— Missä sinun kesähattusi on? kysyi Aliina äkkiä.

— Tuossahan se on hyllyllä. — Mutta mitä ihmettä sille on tehty? Kuka on käyttänyt tätä muotikaupassa?

Minun yksinkertaiseen, aistikkaaseen hattuuni oli kiinnitetty iso töyhtö punaisia ja keltaisia kukanhirviöitä. Arvaat, minkälainen väriepäsointu siitä syntyi! Muistathan uuden, sinisen hattuni?

Aliina hymyili leveästi ja vastasi teeskennellen vaatimattomuutta:

— Minähän sitä vähän koristelin. Ethän sinä, Heli parka, voi esiintyä tuollaisessa hatussa herrasväki Karivuoren sisäkkönä. Minä sain nuo kukat Saila-neitiltä enkä minä tarvitse niitä. Minulla on jo kolmenlaisia kukkia hatussani.

En raatsinut tärvellä Aliinan iloa. Päätin vain, että kukille oli tapahtuva haaveri jollakin luonnollisella tavalla.

Saman päivän iltana istuin pienellä kuistilla katsellen kimaltelevaa merta. Olin taas luonnollinen Heli Sarkamaa. Merkillistä, kuinka kaikkien puheet tuntuivat lapsellisilta, vaikka he olivat minua paljon vanhempia. Alma-neidinkin haaveelliset huomautukset erinäisistä ilmiöistä olivat höpsähtäviä ja Törmäsen sukkeluudet eivät kohonneet edes pikku veljieni vitsien tasolle. Ja kuitenkin he kaikki ovat kokeneita ihmisiä. Me emme sentään luultavasti ole yhtään heitä viisaampia — olemme vain toisenlaisia.

Olen kirjoittanut näin seikkaperäisesti tänne tulostani. Osannetkin nyt kuvitella näyttämöllepanon, jos tästä niin, syntyisi romaani. Herrasväki puuttuu vielä, mutta heidän lähempi elämänsä mahtaa jäädä sisäkölle varsin vieraaksi.

Sinä olet ainoa, jolle voin kirjoittaa näin avoimesti. Tietysti minä kotiin palattuani kerron kaikki seikkailuni omaisilleni. Nyt minä säästän heidät levottomuudella. Odotan kirjettä sinulla.

Heli.

Sankarivuoren vanki.

Kosolassa kesäkuun 7. p:nä

Kallis seikkailijatar!

Sinun kirjeesi oli aivan kuin rakkausromaanin alkuluku. Tarkoitan, että sinulle tapahtuu vielä jotakin jännittävää. Oletko varma siitä, ettei Svensson ole Valentine, jota luullaan kuolleeksi, mutta joka väsyneenä naisten ihailuun oleskelee nyt siellä valepuvussa. Tai ehkä hän on kirjailija Sillanpää, joka tutkii palvelijoitten sielunelämää? Pelkäänpä, että sinä pian paljastut. Sinun kätesi ovat tavattoman jalopiirteiset ja nilkkasi vallan toista tyyliä kuin mitä asemallesi sopii.

Minä olen taas Kosolassamme ja nautin nykyisestä vuodenajasta. Kuten tiedät, lähden heinäkuussa äidin kanssa kylpemään. Hän tahtoo laihtua ja minä pääsen mukaan kaupanpäälliseksi. Ikävä vain, ellei äiti halua Maarianhaminaan. Voisimme silloin tavata salassa. Mutta äiti tahtoo sisämaahan, koska siellä on lempeämpi ilmasto, kuten hän sanoo. Minä luulen, että siihen on aivan toinen syy. Muistatko tohtori Bentiä, joka on ollut usein meillä. Hän on nyt kylpylän lääkäri K:lassa, jonne me nyt lähdemme. Olen sanonut äidille, että Bentin ääni ei ole miehen ääni. Hän määkyy kuin pässi ja on muutenkin pässin näköinen. Ainakin mitä tulee hänen kasvojensa ilmeisiin. Mutta äiti puolestaan väittää, että Bent on harvinaisen nerokas mies ja että hän näkyy kiintyneen minuun. Ehkäpä se juuri on todistus nerokkuudesta. Rikas hän on ja peräisin hienosta perheestä. Mutta hänellä on tylsä, opettavainen sävy puheessaan ja sellainen ei hurmaa.

Ennenkuin muutimme maalle, teimme koko joukko entisiä tovereita huvimatkan Seurasaareen. Ilkka Pasolla oli lomaa sotaväestä ja hän soitti Osmolle, Kaille ja Taunolle. Ilta, Terttu, Eila, Sylva ja minä täydensimme seuran. Tauno selitti, että sinä olet opettajattarena Ahvenanmaalla. Me istuimme rantakivillä ja olimme lapsellisia ja nerokkaita.

Kun sitten seuraava laiva saapui kaupungista, koimme yllätyksen. Hieno, pitkä herrasmies hyppäsi yläpuolella olevalta kivilohkareelta melkein Osmon niskaan. Ajattele, se oli Onni Joki, joka juuri äskettäin on palannut Englannista. Hän oli saanut kuulla äidiltäsi, että me olimme täällä.

— Minä soitin heti Taunolle, sillä olenhan ollut jo pari vuolta vailla suomalaisten ystävieni virkistävää seuraa. Ja sitten minä lähdin heti teidän jäljillenne, kertoi Onni syleillen poikia ja Eilaa. Meitä muita hän vain kätteli ja hymyili suomalais-englantilaista hymyä.

— Vie sika Saksaan — aloitti Eila. — Toisinsanoen: sinä olit jo ennenkin ulkomaalainen sekä sielultasi että ruumiiltasi ja nyt sinä olet saanut lisää eräitä entistä tyylikkäämpiä liikkeitä. Tarkoitan kävelykeppisi heilahtelua ja suupielesi laskeutumisia kaakkoon päin.

— Olen ihastunut kuullessani taas Eilan ikitenhoavaa puhetta. Tekin olette kaikki saaneet pienen, uuden vivahduksen olentoonne, selitti Onni.

Meillä oli todellakin hauskaa. Onni kertoi oleskelustaan jonkinlaisessa kauppakoulun tapaisessa opistossa ja kyseli Helsingin tapahtumia. Juttelumme oli juuri hauskimmillaan, kun samassa kaksi herraa lähestyi meitä tietä pitkin.

He pysähtyivät lähellemme ja Eila viittasi heidät luoksemme lausuen tervehdittyään ensin heitä:

— Herr Schuster ist, herr Neumann ist. Sanokaa tytöt päivää! Meine Kameraden. Tervehtikää pojat! Bitte hier Steine sitzen. He ovat hauskoja poikia, vaikka isä ei anna minun seurustella heidän kanssaan sen jälkeen kuin he rakastuivat minuun. Alle sprechen deutsch. Puhu nyt, Onni, sinussahan on ulkomaalaista gentlemannia. Schuster on käynyt Lontoossa ja on viisaampi, mutta Neumann on kauniimpi.

Me puhuimme sitten saksaa, miten kukin parhaiten taisi ja harmittelimme äskeisen tunnelman pilaantumista.

Saksalaiset hoitivat pääasiallisesti seurustelua syöden suurimman osan eväsleivoksistamme ja naljaillen Eilan kanssa. He olivat molemmat pieniä ja laihoja, luultavasti juutalaissekoitusta.

— Schuster saa valokuvata meidät. Ilta, varo paistamasta särkiä
Neumannin kanssa! Sinä olet jo vienyt monta poikaa minulta, virkkoi
Eila.

— Älä ole hupsu, Eila! He voivat ymmärtää jotakin puheestamme — ainakin omat nimensä, huomautti Ilta, ryhtyen haastelemaan Schusterin kanssa.

— Älä luule, Ilta, että kumpikaan heistä on vapaa. Minä en ole vielä valinnut ja sillä aikaa on parasta antaa heidän olla rauhassa, jatkoi Eila.

— Nyt me lähdemme kotiin! Tämä matka on joka tapauksessa piloilla, sanoi Sylva.

Toiset olivat samaa miellä, ja niin me lähdimme rantaan päin.

Laivalla tytöt alkoivat puhella innokkaasti saksalaisten kanssa. He tahtoivat tehdä kiusaa Eilalle, joka oli tärvellyt huvimatkamme.

Onni istuutui minun viereeni, alkaen kysellä muista tovereista.

— Olen kuullut, että Heli on Ahvenanmaalla. Minä tapaisin häntä mielelläni — etkö sinä lähtisi pienelle merimatkalle sinnepäin? kysyi hän.

— En minä nyt voi lähteä. Minä muutan pian Kosolaan ja sitten lähden äidin kanssa kylpemään, vastasin hieman pelästyen.

— Siinä tapauksessa lähden sinne yksinäni, virkkoi Onni päättäväisesti.

— Älä ihmeessä! Heli ei ole yhdessä paikassa kymmentä minuuttia ja sitäpaitsi sinä et tuntisi häntä eikä olisi sopivaakaan ja kaiken lisäksi hän voi olla sairas. Hänellä ei ole aikaakaan, estelin minä sekavasti.

— Tuohan kuulostaa merkilliseltä! Sinä tahdot estää minua tapaamasta
Heliä. Kuule — onko hän —?

— Ei, ei hän ole kihloissa, mutta hän on nyt aivan toisella tavalla saavuttamattomissa.

— En minä tarkoittanut mitään sellaista, huomautti Onni punastuen.

Hän oli tarkoittanut juuri sitä.

— Onko Heli sitten vanki tai leprataudissa tai karkumatkalla?

— Eikö mitä! Syksyllä ehdit tavata hänet. Nyt on laiva rannassa.

Me hyvästelimme nopeasti.

— Kiitos, Eila, tästä retkestä! Oli hyvin hauskaa tavata entisiä luokkatovereita, virkkoi Tauno!

— Schuster ja Neumann ovat paljon hauskempia kuin te, jotka olette murjottaneet sanattomina, paitsi Osmo, joka on ollut irooninen ja lisäksi luultavasti loukannut ulkomaalaisten vieraillemme tunteita. Ja te pojat olette puhuneet vain keskenänne, arvosteli Eila.

— Kuka heidät on kutsunut vieraaksemme? kysyi Tauno.

— Ensinnäkin he ovat Suomen vieraita ja me olemme kiitollisuuden velassa Bressaborg-liikkeelle, joka varustaa meidät erinomaisilla polkupyörillä. Sitäpaitsi minä pyysin heidät seuraamme, ja koska minä kuuluin teihin, niin he siis olivat teidänkin vieraitanne.

Tauno olisi vastannut jotakin, mikä ehkä olisi loukannut Eilan tunteita, mutta onneksi saksalaiset keskeyttivät keskustelun, tarjoutuen saattamaan Eilaa kotiin.

Erosimme sitten eri suunnille. Onni saattoi minut kotiin. Hän on tullut entistään viisaammaksi, mutta siitä huolimatta myöskin hauskaksi. Erottuamme minä olin aika levoton, sillä vaikka hän ei puhunut sanaakaan sinusta, arvasin, että hän aikoo kysyä Taunolta osoitettasi.

Pari päivää myöhemmin samassa Kosolassa.

Kirjeeni keskeytyi, sillä saimme vieraita. Hämmästyin aika lailla nähdessäni Eilan äidin tulevan tietä pilkin laivasillalla. Äiti on tavannut hänet jossakin Martta-naisliitoneläinsuojelusseurassa, mutta vanhemmat eivät silti seurustele keskenään.

Me joimme kahvia lehtimajassa ja rouva Meriaho puhui melkein kuin Eila. Muutenkin he ovat samantapaisia. Lihavia, pyöreäsilmäisiä, kuoppaposkisia tylleröitä. Minä olen usein ajatellut, minkähän tähden Eila ei kehity täysikasvuiseksi aivojensa puolesta. Mutta nyt minä huomasin, että hänen äitinsä on melkein yhtä lapsellinen. Ja tarkemmin harkittuna ei syvällinen henki sopisikaan heidän kissanpoikamaiseen tyyliinsä.

Kerronpa sinulle nyt keskustelumme, sillä se liikuttaa meitä sangen paljon.

Puheltuaan noin puolisen tuntia kahvin ääressä virkkoi rouva Meriaho:

— Rouva Haavisto varmaankin on kuolla uteliaisuudesta tämän minun odottamattoman vierailuni johdosta. Sillä vaikka tytöt ovatkin ystävyksiä keskenään, ei siinä olisi kylliksi riittävää syytä minulle rynnätä tänne teidän kauniiseen kotiinne. Myöskin meillä on nyt hieno koti, jonka Meri onkin nähnyt. Kaikki vanhat romut on myyty pois, sillä Alpertilla on nykyisin oikein suuret tulot. Ette voi arvata, kuinka äkkiä ne ovat kasvaneet. Ne nousevat jo satoihin tuhansiin, mutta summaa en sentään ilmaise. Se ei olisi hienotunteista. Ja Eila on meidän ainoa lapsemme lukuunottamatta kahta poikaa, ja Alpert tahtoo hänen avullaan päästä tekemisiin korkeampien piirien, etenkin liikemaailman huippujen kanssa. Nyt he kaikeksi onnettomuudeksi ovat arvanneet, että Alpert on varakas, vaikka me koetammekin aina peitellä sitä, ja sitäpaitsi Eila on kaunis ja nerokas. Hänen ihonsakin on kuin valkoista lanellia.

— Kutka ovat arvanneet? kysyi äiti, joka suu auki kuunteli tuota sanaryöppyä.

Minä puolestani arvasin, mitä oli tulossa.

— Saksalaiset ovat arvanneet. Ja he ovat aina valmiit lyömään allensa muitten maitten parhaimmat tuotteet, sanoo Alpert. Olisipa kyseessä edes Bressaborgin oma poika, niin me ehkä ajattelisimme asiaa. Mutta tavallinen, liukas kauppamatkustaja! Ja rouva Meriaho huitaisi kädellään torjuvasti.

Minua nauratti vallan kamalasti, mutta äiti oli aivan ymmällä.

— Onko joku kauppamatkustaja ihastunut Eilaan? tiedusteli hän.

— Onpa kyllä, ja vielä oikein parikaupalla. He ovat eräs Schuster ja eräs Neumann. Alpert kutsui heidät meille illallisille polkupyörärenkaitten tähden. Mutta nämätkös, ketut, alkoivat flörtata Eilaa saksalaiseen malliin. Ja mitäs tämä hupsu muuta kuin ihastui suin päin.

— Schusteriinko vai Neumanniin? kysyi äiti jälleen.

— Mene, tiedä! Keskiviikkona Neumann ja perjantaiaamuna Schuster! He ovat toinen toistaan ovelampia.

Nyt täytyi jo äidinkin nauraa.

— Herra Meriaho ei siis hyväksy näitä kosijoita?

— Alpert on päässyt heidän metkujensa perille ja siksi on nyt tuli irti. Hän määräsi, että Eila on lähetettävä Suomen rajojen ulkopuolelle. Mutta ei missään tapauksessa Saksaan. Minä puolestani olen ajatellut Ahvenanmaata. Siellä Eila voisi kylpeä ja laihtua. Ei siltä, että laihat naiset olisivat kauniita, mutta sehän on nyt kerta kaikkiaan muodissa.

— Eihän Ahvenanmaa ole Suomen ulkopuolella, huomautin minä.

— Onhan tässä edes meri välillä. Minä kuulin, että rouva Haavisto ja
Meri lähtevät kylpemään. Ettekö te hyväntahtoisesti ottaisi Eilaa
sivistyneitten siipienne suojaan? Tämä on minun asiani — ja rouva
Meriaho laski molemmat kymmensormuksiset kätensä äidin käsivarrelle.

— Me olemme aikoneet mennä sisämaahan.

— Minä voisin hankkia teille hyvän asunnonkin Maarianhaminassa, nim. sisareni yläkerroksessa. Sen vuokralle antaminen on heillä tulolähteenä, kuten huoneiden vuokraus yleensä kaikilla maarianhaminalaisilla.

— Mutta me tahdomme sijoittua tuttavamme, tohtori Bentin hoitoon, sanoi äiti, välittämättä minun vastarinnastani.

— Tohtori Bent on lähtenyt ulkomaille. Hän sai stipendin. Kuulin sen viime ompeluseurassa, väitti rouva Meriaho.

Minä huudahdin ilosta ja aloin rukoilla äitiä lähtemään Maarianhaminaan.

Lopputulos oli se, että äiti lupasi muuttaa suunnitelmansa siinä tapauksessa, jos Bent tosiaankin on lähtenyt ulkomaille. Kunpa hän nyt vain olisi!

Rouva Meriaho lupasi hankkia Eilalle sellaiset puvut, jotta me oikein ällistyisimme. Ja se onkin luultavaa. Sitten hän pyysi meitä suosimaan itsenäisiä liikemiehiä ja hallituksen jäseniä ja varomaan onnenonkijoita.

Äiti tuli hänen lähdettyään hiukan katumatuulelle. Minä sain hänet kuitenkin kiintymään tehtäväänsä ruveta kasvattamaan Eilasta hienoa naista.

Älä ole levoton, Heli, siitä että minä ilmiantaisin sinut! Tulemme sinne heinä- ja elokuuksi emmekä me tunne sinun isäntäväkeäsi lainkaan. Tapaamme toisemme joskus aivan salassa jossakin salakuljettajien rotkossa. Jos Onni ilmestyy näyttämölle, niin minä sanon hänelle, että sinä esiinnyt valepuvussa ottaaksesi selkoa erään perheen salatusta rikoksesta.

Kirjoita pian herrasväkesi ulkonaisesta ja sisäisestä tilasta!

Meri.

Sankarivuorella 12.6.

Hei, Meri!

Vaikka pelästyinkin teidän tuloanne tänne, en kuitenkaan voinut olla iloitsematta mahdollisesta tapaamisestamme. Minun on pakko välttää Maarianhaminaa. Siellä näkyy olevan paljon vaaroja. Saatpa kuulla!

Sunnuntaina lepäsimme. Aliina oli kattanut aamiaisen pienelle keittiön kuistille. Seura oli iloinen, paitsi Alma-neiti, joka aina on haikea. Me katselimme merellä liikkuvia valkopurjeita ja söimme hienosti kuin herrasväki. Aliina teki useampia kompastuksia, mutta Svensson oli suurenmoinen. Hän tarjosi ensin Alma-neidille, otti sitten itse ja sitten vasta antoi meille.

Me sinuttelemme toisiamme, paitsi Alma-neitiä, jota meidän ei sovi sinutella.

Aamupäivällä kävelin läheiselle vuorelle, josta on vielä laajempi näköala merelle kuin täältä. Alma-neiti oli mukanani, uskoen minulle puolittaisia tunnustuksia.

— Tässä perheessä on hienotunteisen ihmisen vaikea elää. Mutta minä olen kahlehdittu Karivuoren perheeseen siteillä, joita elämä ei voi katkaista. Minun onneni on tahrattu ja minun täyttymäisillään oleva kohtaloni murskautui toisten elämän jalkoihin, kertoi hän minulle.

Minä kysyin, oliko hänellä ehkä jokin parantumaton tauti.

— Juuri sitä se on, mutta ei se tauti ole ruumiillista laatua, vastasi hän.

Minä en kysynyt enempää. Luultavasti hän on aika-ajoittain mielipuoli.

Mutta kotimatkalla hän virkkoi:

— Mikään muu ei merkitse rahtuakaan — paitsi rakkaus.

Silloin huomasin, että hänellä raukallakin oli se salainen tauti, joka vaivaa kaikkia ikäneitoja. Kyllä kait se vielä puhkeaa esiin!

Iltapäivällä Svensson tarjoutui viemään meitä Maarianhaminaa katselemaan. Hänellä kuuluu olevan lupa vapaasti käyttää autoa ja moottorivenettä silloin, kun ei herrasväki ole kotona. Me ihastuimme suuresti, etenkin kun oli ensimmäinen lämmin päivä tänne tulomme jälkeen. Merellä oli kuitenkin kylmä, joten me varustimme mukaan takkeja ja huopia.

Puutarhuri Törmänen liittyi seuraamme. Kulkiessani rantaan kuulin puutarhurin rakennuksesta kiivasta sananvaihtoa.

— Kuka vähämielinen on pannut minun kahviini heiniä? kysyi Törmänen yskien ja sylkien.

— Täällä ei ole ollut kukaan muu kuin Aliina ja minä. Se on varmaan vain kahvinporoa, kuului Venla vastaavan.

— Vai kahvinporoa! Heli tulee katsomaan! huusi Törmänen nähdessään minut.

Tyhjän kupin pohjalla oli korsi, jossa oli heinäntöyhtö. Se oli nähtävästi osa junkuksen varresta.

— Aliina pisti jotakin kuppiin, sanoi samassa pikku Elli, jota ei kukaan ollut huomannut.

— Turhaa puhetta, virkkoi Venla. — Joutukaa nyt rantaan. Svensson huutaa.

Vasta kun moottori halkaisi laineita, selveni asia minulle.

Näin kuinka Aliina kutkutteli Törmäsen niskaa liinansa ripsuilla ja vetäytyi tuhdolla häntä yhä lähemmäs. Silloin tulin ajatelleeksi, että hän luultavasti oli pistänyt tuon junkuksenkin Törmäsen kahviin. Hän oli ottanut sen kokoelmastani, muistaen minun hullutteluani rakkausyrtistä.

Minä nautin ihanasta matkasta. Toiset haastelivat sivuuttamistamme huviloista.

— Tuossa asuvat Röönperit. Heillä eivät palvelijat pysy koskaan kuukautta kauemmin, sillä rouva on kovin saita ja herra äkäinen. — Tuolla näkyy Vorsteenin laivasilta. Siellä saa sisäkkö 400 markkaa kuussa sen vuoksi, kun vanha rouva on niin konstikas. Ja tuossa vieressä on kahen perheen huvila. Siellä riitelevät rouvat ja palvelijat pyykkipäivistä ja uimavuoroista.

Aliina jatkoi selityksiään yhteen menoon. Sillä aikaa minä keksin Törmäsen käryävän piipun tuhdolla. Minä panin varovasti hattuni siten, että kukat tulivat aivan hehkun päälle ja pälyilin sitten, ettei hattu vain palaisi väärästä paikasta.

— Mikä täällä palaa? huudahti Törmänen äkkiä ja nähtyään minun hattuni käryävän hän kastoi kukat mereen niin taitavasti, ettei hattu kastunut lainkaan.

Minun oli sitten pakko ratkoa pois tärveltynyt kukkakauhistus hatustani. Mutta siitäkös Aliina suuttui aivan tosissaan. Hän nimitti minua kiittämättömäksi höperöksi. Törmänenkin sai osansa eikä Aliina lauhtunut, ennenkuin tämä nipisti häntä leuasta sanoen:

— Mitäs tämä kyökkiruusu nyt niin näyttää okaitaan? Eihän tässä kukaan ole tahallaan tehnyt vahinkoa. Tui, tui pikku poropata!

Minua nauratti, mutta hillitsin itseni ja katsoin muualle. Toisistakaan ei kukaan nauranut. Svensson vain alkoi laulaa tunteellista saaristolaislaulua.

Rannalla kuitenkin syntyi heti erimielisyyksiä. Alma-neiti tahtoi mennä käymään tuttaviensa luona. Aliina ja Törmänen taas halusivat elokuviin ja Svensson erosi seurasta lakkiaan nostaen ja sanoen:

— Tapaamme kello 10 moottoriveneen luona. Hauskaa iltaa, ystävät!

Hajaannuimme siis kukin tahollemme ja minä olinkin iloinen saadessani yksinäni samoilla pienen kaupungin kaduilla.

Ajattelin juuri, kuinka suloista on kuljeskella tuntemattomana vieraassa ympäristössä, kun äkkiä kuulin äänen:

— Heli Sarkamaa, seis!

Ensi ajatukseni oli juosta pakoon, mutta huomasin sen kohta mahdottomaksi. Toiselta puolella katua tuli minua vastaan kaksi hienoa naista.

Edessäni olivat Tuovi Havas ja rouva Kuusijuuri.

— Terve, Heli! Sinä olet kerrassaan siunattu ihminen, kun nyt osut tielleni. Kahteen vuoteen en ole tavannut ketään tovereitani ja siksi jo olenkin lakastumaisillani kuin kukkanen, joka kasvaa höystämättömässä maassa, virkkoi Tuovi.

— Minusta sinä kukoistat kuin päivälilja, vaikka oletkin ollut ilman toverien höystävää seuraa, vastasin minä.

— Mutta minun hengeltäni puuttuvat jotkin tärkeät ravintoainekset, kuten munanvalkuaisaine tai hiilihydraatti — —

— Tai suolat, jatkoin minä.

— Tulkaa nyt kasinolle, minä tarjoan teille teetä! Siellä voitte sitten rauhassa puhella, kehoitti rouva Kuusijuuri.

Minä epäröin, sillä vaara saattoi piillä joka oven takana.

— Minä olen täällä vain keräämässä kukkia eikä pukuni ole sellainen, että minun sopisi esiintyä kylpyvieraiden parissa.

— Sinä olet aina aistikkaan näköinen, sanoi Tuovi, joka itse loisti tyylikkäässä, ulkomaalaisessa asussa.

— Omasta mielestäni olen tavallisen sisäkön näköinen, vastasin minä koetellakseni heitä.

— Vaikka jonkun miljonäärin sisäkkö pukeutuisi vieläkin hienommin kuin sinä, niin ainoastaan aasi voisi pitää sinua sisäkkönä. Sinun sielusi loistaa kasvoistasi ja se tuoksuu kasvitieteelle, kemialle ja yliopistokulttuurille, selitti Tuovi ja veti minut mukanaan.

Karivuorella ei ainakaan kukaan ollut tuntenut noita tuoksuja.

Me istuuduimme meriverannalle ja minä nautin sanomattomasti. Soittokunta soitti ja kylpyvieraat, joita vielä oli hyvin vähän, istuivat hiljaa puhellen vuokkojen koristamien pöytien ääressä.

Rouva Kuusijuuri oli erittäin suopea. Hän suojelee innokkaasti Tuovia, joka vähitellen alkaa menestyä laulajattarena.

Koko Kuusijuuren perhe oli täällä. He olivat vuokranneet erään kaupungin laidassa olevan hauskannäköisen huvilan ja Tuovi aikoi viettää osan kesästä heidän luonaan. Pankinjohtaja vietti kuitenkin suurimman osan ajastaan Helsingissä.

Tuovi aikoo antaa laulajaiset sekä täällä että muutamissa muissakin maaseutukaupungeissa. Sitten hän taas lähtee ulkomaille, antaakseen kevätpuolella konsertin Helsingissä.

— Sinä mahdat laulaa ihanasti nyt, kun olet oppinut niin paljon lisää!
Minusta sinä olit valmis jo ennen ulkomaille lähtöäsi, sanoin minä.

— Omasta mielestäni olinkin silloin valmiimpi kuin nyt. Onneksi sain hurmaavan opettajan. Hän on ivallinen Mefisto, joka on rääkännyt ja sättinyt minua korkeasta tuntimaksusta. Joskus hän kohottaa minut ylimpään taivaaseen myöntäessään, että minulla alkaa olla hiukan aavistusta tekniikasta.

— Mutta mitä hän sanoo äänestäsi?

— Hän ei ole koskaan sanonut siitä mitään, paitsi viime helmikuun neljäntenä päivänä kuuden ja seitsemän välillä illalla. Hän oli koko illan ollut erikoisen koleerinen. Kaikki oli hullusti ja minua hän kohteli huonommin kuin häijy äitipuoli lasta isän poissaollessa. Silloin minä sanoin: "Hyvästi, hyvä herra! Huomenna lähetän maksunne ja sitten minä lähden Suomeen kansakoulunopettajattareksi." Olisitpa nähnyt hänen ilmeensä! Hän syleili minua ja kutsui itseään vanhaksi mölyapinaksi. Minulla oli suloisin ja suurin ääni Saksassa, Italiassa ja kaikissa ententemaissa. Lähdin kotiin hyvin onnellisena, ja vaikkei hän koskaan enää kehuisikaan ääntäni, niin ainakin sen hetken minä muistan kuolemaani asti, kertoi Tuovi loistavin katsein.

— Mutta mehän aina kehuimme sinun ihanaa lauluasi!

— Tuo opettajani on ainoa, joka kykenee lausumaan totuuden. Kuukausimääriä hän opettaa minua vain hengittämään ja välistä hän ei päästä minua askeltakaan eteenpäin. Mutta hän on avannut minulle uuden elämiin. Hän on totisesti luomakunnan kruunu.

— Ethän vain ole rakastunut häneen? kysyi rouva Kuusijuuri pelästyneenä.

— Hän ei ole mikään sopiva maallisen rakkauden esine. Hän on siinä viidenkymmenen ja sadanvuoden välillä. Pieni, pyöreä ja punaviiksinen lyllerö, joka sisältää jalon ja loistavan hengen.

— Punaviiksinen? Tarkoitat kai punasilmäripsinen? minä huomautin.

— Juuri, punaviiksinen! Mutta sen unohtaa kuullessaan hänen lietsovan innostusta taiteeseen. Silloin masennus haihtuu ja minä uskon voivani kohota yhä lähemmäksi päämäärääni. Valmiiksi ei kukaan tule koskaan.

— Onneksi maisterinarvo ei ole yhtä saavuttamaton. Jos minä aina vain tulisin yhä maisterimaisemmaksi, mutta en koskaan maisteriksi, niin jättäisin lukuni heti paikalla.

— Minä tahdon tavoitella ikuista kauneutta haluamatta koskaan pysähtyä.
Katso, kuinka kaunis tuo merikin on juuri siksi, ettei sillä näy rajaa.
Sen arvo vähentyy siitä, että sillä todellisuudessa on rajansa jossakin
kaukana.

— Rajatonta merta en ainakaan minä tahtoisi purjehtia. Runsaimmatkin eväät loppuisivat kerran sellaisella matkalla, huomautti rouva Kuusijuuri.

— Minunkin evääni loppuvat kerran, mutta silloin minä jo lopun itsekin, sanoi Tuovi.

— Kas, tuollahan astelee meidän entinen autonkuljettajamme Svensson.
Minulla on vähän asiaa hänelle. Svensson, Svensson! huusi rouva
Kuusijuuri heiluttaen lautasliinaa.

Kauhukseni näin Svenssonin meidän ja meren välillä. Hän kääntyi heti meihin päin. Minä pohdin hätäisesti pelastusmahdollisuutta. Menisinkö tuon kauempana olevan pöydän luo ja kääntäisin selkäni tännepäin tai ripustaisinko lautasliinan kasvoilleni? Tunsin melkein voittamatonta halua ryömiä pöydän alle.

En kuitenkaan tehnyt mitään. Varmaan tuntui Lotin vaimosta hänen jäykistyessään suolapatsaaksi samanlaiselta kuin minusta nyt.

Ja tuho lähestyi minua Svenssonin hahmossa.

— Päivää, Svensson! Minä olen kuullut, että hänellä on ohjaajan virka täällä päin. Eikö hän tahtoisi tulla takaisin meille? kysyi rouva Kuusijuuri.

— Minä olen tyytyväinen nykyiseen paikkaani, vastasi Svensson.

Samalla hän hätkähti ja tuijotti minuun. Minä käännyin hitaasti Tuoviin päin ja tarjosin hänelle leivoksia.

— Minulla on nyt aivan kelvoton autonohjaaja. Hän ajaa koirien, lehmien, hevosten ja käytävien päälle. Minä annan Svenssonille hienon puvun ja paremman palkan kuin mitä teillä on nykyisin, jatkoi rouva Kuusijuuri.

— Palkka on minulle yhdentekevä, rouva pankinjohtajatar, virkahti
Svensson ylpeästi.

— Millä Svenssonin nykyinen herrasväki korvaa rahapalkan — jos saa kysyä, tiedusti rouva Kuusijuuri pistävästi.

Svensson vaikeni ja työnsi kiharansa hattunsa alle, niin että hänen otsansa loisti valkeana muuten ruskeita kasvoja vasten.

— No, hyvästi sitten Svensson, sanoi rouva Kuusijuuri.

— Eikö He — —, aloitti Svensson, katsoen minuun, mutta oikaisi sanansa, kun minä katsoin häntä tiukkaan silmiin.

— Ehkä neiti Sarkamaa suvaitsee jo tulla rantaan. Meidän on pakko lähteä pian, sillä alkaa jo tulla myöhä.

— Vai Svensson onkin tuonut sinut tänne, Heli! Kenen luona sinä asut?
Sinun täytyy tulla pian meille Tuovia tapaamaan. Tässä on osoitteemme!
Ja rouva Kuusijuuri ojensi minulle kortin.

— Kiitoksia kutsusta! Hyvästi Tuovi. Vahinko, etten voi kutsua sinua vierailulle pieneen ullakkohuoneeseeni. Sinne on monta estettä. Tapaamme kuitenkin pian.

Minä kiiruhdin nopeasti ulos Tuovin huutaessa jälkeeni:

— Muista tulla jo huomenna!

Me astelimme sitten Svenssonin kanssa puhumatta keskenämme sanaakaan.
Otaksuin, että hän oli harmissaan.

Veneen luo tultuamme olivat muut jo siellä.

— Venssonnilla ja Helillä taisi olla träffi? lausui Aliina hyväntahtoisella äänellä.

— Minulla oli vain kunnia noutaa neiti Sarkamaa hänen ylhäisten tuttaviensa parista, sanoi Svensson, pannen moottorin käyntiin.

— Onko sinulla jo tuttavia täällä? Täällä huviloissa palvelee paljon helsinkiläisiä, virkkoi Alma-neiti.

— Kasinolla myöskin, lisäsi Svensson totisena.

— Ravintolatyttöjen seura ei sovi Helille, lausui Alma-neiti.

— Voivat nekin olla jalojakin ihmisiä! Tämä Törmäs-veitikka vei minut oikein hienoihin eläviin. Siellä näyteltiin, kuinka tanssiravintolan tarjoilijaneiti käyttäytyy hienommin ja sielukkaammin kuin enklantilainen laaty, joka antaa tunteille halpamaisen vallan ja saattaa sillä väärinkäsitystä loortin ja koko metsästysseuran ja satojen ajokoirien kesken. Ja hevosten, jotka laukkasivat aitojen ja talonpoikien yli. Mutta se hotellineiti, jolla oli niin ruma nimi kuin Pylliisi, mutta kaunis espireetti hatussa, näytti aatelistonhenken sivistystä uhratessaan loortin. Hän polvistui kosteassa mullassa silkkisukkasillaan ja antoi anteeksi sille laatylle, kertoi Aliina.

Kuulijakunta näytti hartaalta ja tyytyi sekavaan esittelyyn. Törmänen vain lisäsi:

— Kauniita puutarhoja niillä on siellä Enklannissa. Liikaa nopeaan vaan on vilmattu, kun ei saanut kuin vilauksen niistä loksistakaan.

Astuessamme maihin auttoi Svensson minua veneestä pyytäen samalla anteeksi tahraista kättään.

Erotessamme minä sanoin hänelle:

— Toivon, ettei Svensson kerro toisille minun olleen kasinolla. Se oli vain satunnainen hairahdus.

— Kuten käskette, neiti, vastasi Svensson.

— Sanokaa Heli! Se sopii minun toimeeni täällä.

— Hyvää yötä, Heli!

Seuraavana aamuna pestessäni ison lasiverannan ikkunoita tuli Svensson puhelemaan kanssani.

— Saanko kysyä, mikä Heli on arvoltaan ja suvultaan? hän aloitti.

— Nyt olen sisäkkö Karivuorella, mutta olen nähnyt toisenlaisiakin aikoja.

— Nuoren ihmisen tulee aina kulkea ylöspäin eikä päinvastoin.

— Ylöspäin minäkin pyrin ja tämä olotila on välttämätön päästäkseni eteenpäin.

— Mitä ylenemisiä täällä olo on? Korkeintaan avioliitto Törmäsen kanssa!

— Pyydän, ettei Svensson poikkea tavallisesta hienotunteisuudestaan. — Minä olen tullut tänne pääasiallisesti sen vuoksi, mitä voin tehdä talon töiden loputtua.

— Siis juoksentelemaan yksinänne pitkin metsiä ja soita?

— Niin, vastasin minä lyhyesti, otin pesutamineeni ja lähdin poispäin.

— Anteeksi! Minä en olisi näin utelias ilman syytä. Mutta minä tarvitsisin vähän apua ja luulen, että Heli ehkä osaa jotakin.

— Svensson puhuu vain suoraan eikä kiertele!

— Osaako Heli keskikoulun matematiikan?

— Osaako Svensson vaieta?

— Osaan.

— Siinä tapauksessa minä osaan keskikoulun matematiikan.

— Entä muut aineet? Minä osaan historian, maantieteen, uskonnon, luonnontieteet niin pitkälti kuin yksin voi oppia.

— Minä puolestani luulen muistavani keskikoulukurssin kaikissa aineissa, historian vuosilukuja huomioonottamatta.

— Olin aika hullu, kun luulin Heliä sisäköksi, sanoi Svensson vakavana.

— Ja minä olin yhtä hullu pitäessäni Svenssonia autonohjaajana, nauroin minä.

— Siinä Heli ei erehtynyt. Minä olen käynyt pari luokkaa oppikoulua. Isä oli ohjaaja, ja minä olen ollut sitä jo 11 vuolla. Mutta minä tahdon suorittaa keskikoulun tutkinnon ja sitä varten olen lukenut jo monta vuotta itsekseni. Onneksi minä osaan ruotsia ja saksaa käytännöllisesti. Mutta kaikesta ei voi suoriutua yksinään. Matematiikkaa ja ainekirjoitusta en mitenkään tahdo oppia.

— Ihmeellistä, että miehellä voi olla niin runsaasti tarmoa ja tiedonhalua! Mitä Svensson sitten tekee keskikoulun todistuksella?

— Minä menen naimisiin, vastasi hän, katsoen minua niin juhlallisena, etten uskaltanut edes nauraa.

— Eikö nyt enää rippikoulu riitä naimaluvan saamiseen? kysäisin vain.

— Se, jota varten aherran, on käynyt keskikoulun, ja minä tahdon saada saman sivistyksen. — Nyt on jo lupa lopettaa työt. Mennäänpä puutarhurin taloon, niin voitte tutkia minun tietojani.

Minä olin itsekin niin utelias, että lähdin heti hänen kanssaan.

Svenssonin iso huone oli yllättävän hauska. Vanhat, siistit huonekalut, kukkia pöydillä ja iso kirjahylly tekivät sen aistikkaaksi.

Vielä suuremmaksi yllätykseksi muodostuivat minulle Svenssonin tiedot. Selailin historian oppikirjaa ja tein umpimähkään kysymyksiä, joihin hän heti vastasi oikein. Yhtä hyvin hän osasi muitakin äsken luettelemiaan aineita. Saksassa ja ruotsissa hän joskus erehtyi käyttämään puhekieltä kirjakielen sijasta. Laskuopin hän oli osittain oppinut koulussa, osittain itse. Mutta algebra ja geometria olivat hänen aivoissaan aivan sekavina.

Minä innostuin heti antamaan alkeisopetusta algebrassa. Syvennyimme työhön niin, että unohduimme papereillemme ääreen myöhäiseen iltaan asti. Eikä se ollutkaan mikään ihme, sillä Svensson käsitti kaiken hyvin nopeasti ja oli yhtä huvitettu a:sta ja b:stä ja x:stä ja y:stä kuin jostakin jännittävästä pelistä.

Vihdoin saapui Aliina jouduttamaan minua, sillä ovet oli jo suljettava.

— Mikäs täällä näitä nuoria nyt niin huvittaa, etteivät edes malta erota ajallaan? kysyi hän paheksuvalla äänellä.

— Lussista ja miinuksesta minä vaan olen kuullut oven takaa. Lopulta ne jo tarttuivat minunkin kieleni päähän, sanoi Törmänen, joka samalla sattui ovelle.

— Uusia tomunimijöitä ja saippuajauhoja varmaankin. Ehtii niistä talouskapistuksista puhua päivilläkin, torui Aliina, mutta meni sentään itsekin vielä katsomaan Törmäsen aikaisia kurkkuja.

— Eikö Heli olisi ystävällinen ja ryhtyisi opettamaan minua iltaisin? Meillä on täällä paljon vapaata aikaa. Tietysti minä maksan tunneista, sanoi Svensson.

— Mielelläni minä teitä opetan. Maksuksi Svensson saa auttaa minua kasvien heräämisessä, vastasin minä.

— Minäkin olen kerännyt kasveja jo koko viime vuoden, sanoi Svensson ja veti esiin ison pakan paperia kirjahyllynsä laatikosta.

Minä selailin pakkaa ja ihmettelin. Siinä oli kerrassaan erinomainen kokoelma kasveja, kaikki liimattuina suoraan paperille ilman minkäänlaisia liistakkeita. Mutta jokaisesta puuttui nimi ja juuret.

— Minä olen järjestänyt ne värien mukaan. Tässä pinkassa ovat valkoiset kukat, tässä keltaiset jne., selitti Svensson.

— Mutta missä juuret ovat?

— Ne ovat täällä pienissä paperipusseissa. Minä pesin ne ja kuivasin ilmassa. Näissä on numerot ja samoin myöskin kukissa. Silloin tietää, mitkä kuuluvat yhteen.

— Minulla on hiukan eri tapa järjestää kasveja. Kaikissa tapauksissa me voimme auttaa toisiamme, sanoin minä.

— Minulla on lähes kymmenen kertaa niin suuri palkka kuin Helillä ja sen tähden minä maksan tunnit. Muussa tapauksessa en välitä niistä ensinkään.

— No, olkoon sitten 5 markkaa kerralta, sanoin.

— Se on oikein. Minä en tingi.

Aliina tuli jo takaisin ja me erosimme herroista.

— Se, joka ei ota varteen vanhemman ihmisen kokemusta, ei menesty sisäkkönä eikä ihmisenä, vaan saa kärsiä tappion ja rakkaus palaa pohjaan niinkuin paisti, jota oppimaton hoitaa. Vensson on tottunut ajamaan loistoautoja ja rakastamaan loistotyttöjä, joita sisäköt saavat palvella, pörisi Aliina.

— Me vain vähän luemme ja kirjoittelemme yhdessä, hyvä Aliina, rauhoitin minä.

— No, on sillä Venssonnilla sentään hyvä sydän, kun on ruvennut opettamaan sinua. Mitä se sitten tietänee, kun alkaa tehdä mokomaakin sivistystyötä nuoren tytön hyväksi, joka on liikaa laihakin, sanoi Aliina ja meni huoneeseensa.

Maatessani illalla siistissä pukkisängyssäni näin etäisen laivan suuntaavan kulkunsa mannermaata kohti. Olin tosiaankin joutunut aivan uuteen maailmaan.

Elän täällä vieraan ihmisrodun keskellä. Olen ennemminkin nähnyt heidän kaltaisiaan ja luullut tuntevani heidät hyvin. Mutta nyt minusta tuntuu, kuin olisin saanut silmälasit likinäköisten silmieni avuksi. — Saa nähdä, miltä näyttää herrasväkeni!

On suuri onni, että sinä, Meri, olot uskottuni. Muuten minä tuntisin itseni kovin yksinäiseksi nykyisessä omituisessa asemassani.

Olen myöskin koetellut mahdollista taitoani romaanin alalla. Olen kirjoittanut erinäisiä keskusteluja ja pieniä vivahduksia.

Terveiset Eilalle! Älä vain kerro hänelle, että minä olen täällä.

Hyvää yötä! Meri uuvuttaa

Helisi.

III.

HERRASVÄKI SAAPUU.

Konsulin ääni kaikui jo etäällä selältä, kun moottorivene toi herrasväkeä tänne huvilaan.

Heli ja Alma-neiti seisoivat laiturilla odottamassa. Edellisellä oli pieni, valkea esiliina siniraitaisen hameen päällä ja päässä pitsinen myssy. Vaaleansiniset sukat ja tenniskengät somistivat jalkoja. Kaikki tämä sopi hyvin sinisiin silmiin ja vaaleaan, tuuheaan tukkaan.

"Teatterikamarineiti", oli Svensson sanonut.

Konsulinna oli itse tilannut puvun ja Aliina oli myöskin samanlaisessa asussa. Mutta hänestä näki heti, että hän oli väärentämätön palvelija.

Konsuli nousi ensin maihin. Vene keikahti ja konsulinna kirkaisi:

— Ai, jai, Jallu, varo, ettet hukuta meitä kuoliaiksi!

— Tyst — älä nyt huuda, Helma! Se häiritsee tuloamme ihanaan
Sankarivuoreen. Naiset ajattelevat aina sivuseikkoja suurina hetkinä.
Päivää, Alma-neiti! Iloinen naamari kasvoille, kun talonväki saapuu!

— Tervetuloa kotiin, herra konsuli! Jokaisella on sellaiset kasvot, miksi elämä ne on muovaillut, vastasi Alma-neiti haikeasti.

— Vieläkö mitä? Katsokaa konsulinnaa! Ihonhoitaja ja parturi ovat muovailleet hänen kasvonsa paljon paremmin kuin elämä.

— Tee huomautuksia muista, Jallu, äläkä minusta! sanoi konsulinna ja kiipesi laiturille Svenssonin avulla.

— Siinä tapauksessa minä teen hauskoja havaintoja uudesta sisäköstäsi. Onnittelen makuasi, Helma! Aistikkaassa kodissa tulee olla myös sellainen palveluskunta, joka sopii sisustukseen. Viimevuotinen Hilja ei sopinut yhdenkään huoneen tyyliin, korkeintaan pesutupaan, puheli konsuli, alkaen astella huvilaan päin.

Törmänen ja Svensson kantoivat tavaroita ja vihdoin kaikki kokoontuivat isoon ruokahuoneeseen, johon päivällinen oli katettu. Alma-neiti söi samassa pöydässä, Heli tarjoili.

Viimeksimainitusta tuntui kuin hänen yksilöllisyytensä olisi äkkiä hävinnyt. Hän oli muuttunut kolmanneksi persoonaksi.

"Heli, leikkaa lisää leipää!" "Onko Heli nähnyt, missä minun puutarhahattuni on?" "Mikä hänen nimensä on?" "Heli? Sehän on teatterinimi! Elin tai Hilma sopisi paremmin."

Kohtelu oli ystävällistä, mutta siinä oli sellainen sävy, johon Heli ei ollut tottunut. Olikohan hän itsekin puhutellut palvelijoita sillä tavalla?

Neitoset Saila ja Siljo olivat hyvin lyhythameisia, poikapäisiä muotitekeleitä. Siljo oli sievä ja pieni, Saila oli vanhin lapsista. Poissaoleva veli oli iältään tyttöjen välillä.

— Missä Vikke viipyy? Tietäähän hän, että päivällinen odottaa täällä, sanoi konsuli.

— Ehkä moottoripyörä on joutunut epäkuntoon, arveli konsulinna.

— Hän on tietysti poikennut kasinolle sivumennen. Hän kyllä malttaa lykätä tuloaan tänne korpeen, virkkoi Saila nenäänsä nyrpistäen.

— Minä olen aina sanonut, että te olette maailman vaativaisin joukko. Enkö minä ole antanut teille kaiken maailman ihanuuden ja te vaaditte aina vain enemmän. Katsokaa tuota uuniakin! Kultarannassa ei ole sen vertaista. Ja sinun kylpyhuoneesi, Helma! Luulisi, että sinunlaisesi Afrodite viihtyisi siellä. Ha, hah, haa! hohotti konsuli.

— Pyydän, ettet anna minulle hävyttömiä liikanimiä. Jallu, huudahti konsulinna terävästi.

— Mitä toimittaa näytellä teatteria näin perheen kesken! Alma on ainoa vieras ja hän tuntee meidän herttaiset kotitapamme, sanoi Saila.

— Minä en halua kuulla sinun rikkiviisasta puhettasi, Saila. Tyst!

— Hauskinta olisikin, jos jokainen söisi omassa huoneessaan, huomautti
Saila.

— Sinä et kunnioita vähääkään vanhempiasi, Saila. Odotas, kun minä jätän sinut ilman kuukausirahoja ja ajan ihailijasi suinpäin portaita alas ja lopuksi nitistän sinun ylpeän nenäsi! Eiköhän sitten ala kunnioittaa isääsi! huusi konsuli niin kovaa kuin saattoi suurelta tomaatilla, joka täytti hänen suunsa.

— Kyllähän tuollaiset teot kohottavat kunnioitusta, sanoi Saila pisteliäästi.

— Kuule tytärtäsi, Helma! Siinä näet seurauksen siitä, että aina olet eri mieltä minun kanssani, virkkoi konsuli.

— Ovatko sinun mielipiteesi ainoat kunnioitettavat, Jallu? kysyi konsulinna.

— Äiti ei vaadikaan, että meidän on alinomaa tutistava hänen edessään, sanoi Saila.

— Mutta nyt minä sanon, että sinun on pelättävä ja kunnioitettava häntä. Ja sinun on toteltava hänen tyhmimpiä käskyjään. Seuraa hänen opetuksiaan silloin, kun ne ovat yhtäpitäviä minun neuvojeni kanssa! Silloin tulet pitkäikäiseksi maan päällä.

— Minä en tahdo tulla pitkäikäiseksi, en ainakaan siinä tapauksessa, jos se ikä on elettävä tässä kodissa, sanoi Saila.

Siljo istui välinpitämättömän näköisenä eikä ottanut osaa keskusteluun.

Heli vetäytyi syrjään aina, milloin vain tarjoilu salli sen. Kukaan ei välittänyt vähääkään hänen läsnäolostaan, mutta itsellään hänellä oli tukala olo. Nyt hän läheni ovea, sillä konsuli oli noussut tulipunaisena tuoliltaan.

— Tästä on tehtävä loppu, alkoi konsuli, mutta jäikin samassa kuuntelemaan moottorin surinaa.

— Vikke tulee ja joku herra on hänen mukanaan, sanoi Siljo, joka oli juossut ikkunaan.

— Sehän on hauskaa! Perhe on aina siedettävämpi, kun on vieras talossa, lausui konsulinna ja jatkoi syöntiään.

— Se näkyy olevan tohtori Reini. Hänen isänsä, joka on minun liiketuttavani, kertoi, että hänen poikansa tutkii Ahvenanmaan rannikkoja. Hän on maantieteilijä. Minä pyysin hänet meille asumaan, sanoi konsuli.

— Siinä asiassa olisit voinut kysyä minunkin mielipidettäni, Jallu, huomautti konsulinna.

— Tiesinhän minä, että nuoret herrat aina menevät sinun makuusi. Eikä Sailakaan halveksine niitä mahdollisuuksia, joita kesäinen luonto, kuutamoillat ja jokapäiväinen seurustelu vieraan kanssa hänelle suovat.

— Se vähä, mitä olen nähnyt avioliittoelämää kotioloissa on vaikuttanut sen, ettei minua lainkaan huvita päästä nauttimaan siitä onnesta, sanoi Saila.

— Ja kuitenkin sinun oma äitisi on tavattoman onnellisissa naimisissa, huomautti konsuli.

— Yhtä onnellisissa kuin isäsikin, pisti siihen konsulinna.

— Jos ei aivan yhtä, niin ainakin siedettä — — —. Ahaa, tässähän tohtori jo tuleekin! Tervetuloa Sankarivuorelle. Tässä on perheeni — vaimoni — Siljo tyttönen — ja Saila. — Tohtori Reini.

— Olkaa hyvä, tohtori Reini, ja jatkakaa ateriaa ansaamme! Vikke voi istua Siljon vieressä, järjesteli konsulinna.

— Tämähän on kerrassaan juhlallinen huvila! Minä olen hyvin kiitollinen päästessäni asumaan tänne, sanoi tohtori.

Heli tuli sisään tarjotin kädessä. Tohtori nousi, astui askelen häntä kohti, kumarsi ja sanoi nimensä. Heli punastui ja Vikke hymähti, mutta konsulinna ehti väliin selittämään:

— Oh, hän on sisäkkömme. Heli tarjoo tohtorille munakasta! — Missä kauppaneuvos Reini viettää kesäänsä?

— Isä lähti hoitamaan sydäntään Nauheimiin ja otti äidin ja sisareni mukaansa. Näin ollen minä nyt olen aivan koditon, vastasi tohtori.

Hän ei ollut ollenkaan hämillään äskeisestä kompastuksestaan. Päinvastoin hän vain lisäsi sitä nousemalla avaamaan ovea, kun Heli lähti ulos kädet täynnä kantamuksia.

— Tohtori oli nopea keksimään sisäkkömme sievyyden, pisteli Saila Helin mentyä.

— Minä en ole kohtelias ainoastaan sieviä naisia kohtaan, vastasi tämä lyhyesti.

Heli tunsi ihmeekseen pientä harmistumista. Hän oli päättänyt ottaa rauhallisesti kaiken, mitä uusi asema toisi muassaan, ja nyt hän tunsi hermostuvansa jokaisesta pienestäkin seikasta, mikä muistutti häntä uudesta toimestaan.

Elämä palvelijoitten kesken oli hänen mielestään sujunut erittäin hyvin. Eikö hän nyt hallitsisi tilannetta myöskin herrasväen joukossa? Hän oli pelännyt päinvastaista.

Aterian jälkeen katselivat konsuli ja Vikke uudistuksia huvilan ympäristössä.

— Isä on teettänyt tänne uusia mauttomuuksia. Mitähän tarkoittaa tuo lasinen hopeapallo ihanien pioonien keskellä? Tosin se hyvin valaisevasti kuvaa perheen kissankulta-sivistystasoa, mutta huomenna minä ajan sen vahingossa kumoon autolla, haasteli Vikke.

— Sitä sinä et tee, jos tahdot olla tämän talon asukas, kiivastui konsuli.

— Entäs uusi portti? Eikö arkkitehti voinut tehdä piirustuksia siihenkin samalla kuin muuhunkin? Törmänen on luultavasti muovaillut sivupylväät. Mitä ne esittävät?

— Nehän ovat hevosenpäitä. Minun konttoristini on veistänyt ne. Hänellä on taiteellisia taipumuksia.

— Minä luulin, että ne olivat plesiosauruksia. Ne muistuttavat hieman meidän entistä postineitiäkin. — Mutta aidan väri on toivoakseni pohjaväri. Nyt se ainakin muistuttaa täydellisesti entisen venäläisen kasarmin aitaa Töölön tiellä.

— Venäläisillä on koristeellista makua. He käyttävät vihreätä, kultaa, aniliinipunaista ja muita räikeitä värejä. Sellaiset värit kohottavat elämänhalua eivätkä masenna mieltä, niinkuin ruosteenruskea ja savenharmaa, joita suomalaiset arkkitehdit rakastavat. Katsopa nyt tuota aitaa, kuinka se sopii taivaan sineen! viittoili konsuli.

— Yhtä hyvin kuin tulppaanit sopivat tuon eukon punaiseen nenään, sanoi
Vikke osoittaen Venlaa, joka kitki puutarhassa.

— Minä varoitan sinua, Vikke, ymmärtämästä asioita paremmin kuin isäsi.
Mokoma ylimielisyys on juuri nykyajan nuorison suurin hairahdus.

— Nykyajan vanhempia ei ainakaan ole tarvis varoittaa ymmärtämästä asioita paremmin kuin heidän lapsensa, sitä vaaraa ei ainakaan ole, sanoi Vikke ja sytytti savukkeensa.

Konsuli nykäisi sen hänen suustaan huudahtaen:

— Tyst. Joko sinä alistut minun harjaantuneeseen makuuni tai minä jätän moottoripyörän maksamatta. Valitse itse!

Vikke kohautti harteitaan ja sanoi pilkallisesti:

— Siinä tapauksessa on tämä aita hurmaava.

Sanakiistaa olisi ehkä kestänyt kauemminkin, ellei Törmänen olisi tullut pyytämään konsulia kasvihuoneeseen.

* * * * *

Seuraavat päivät olivat levottomia. Vieraita tuli ja meni. Kaikki juoksuttivat Heliä.

Hän näki pieniä vilahduksia jokaisen luonteesta. Hän kuuli arkaluontoisia keskusteluja ja näki kohtauksia, jotka olivat tarkoitetut pysymään salassa. Aluksi hän koetti olla kuuro ja sokea, mutta vähitellen hän huomasi, että häntä pidettiin yhtä vaarattomana kuin sohvaa tai talon koiraa, Torroa.

Konsuli täytti koko huvilan äänekkäällä puhumisellaan. Hän tulistui monta kertaa päivässä, mutta unohti vihansa heti toisen asian kiinnostaessa häntä.

Saila oli perinyt isänsä levottoman luonteen. Hän oli jo lähes kolmenkymmenenvuotias, mutta vaikutti nuoremmalta päänsä poikamaisen muodon vuoksi.

Kerran kun Heli oli leikkaamassa salaattia, hän kuuli Sailan ja tohtori
Reinin puhelevan sireenipensaikon takana.

— Antakaa minulle hyvä neuvo, herra tohtori! Onko oikein, että tyttö menee naimisiin isänsä käskystä? kysyi Saila sulavalla äänellä.

— Olen luullut, ettei sellaista enää tapahdukaan nykyjään, vastasi tohtori välinpitämättömästi.

— Mutta isäpä tahtoo, että sellaista tapahtuisi meillä. Hän on käskenyt minun rakastumaan erääseen turkulaiseen paitatehtailijaan, jolla on myöskin elokuvienteatteri. Mutta minä tahdon sivistyneen ja oppineen miehen.

— Oppinut ei ole aina sivistynyt, Saila-neiti, huomautti tohtori hienosti.

— Tuon turkulaisen sivistys ei nouse filmitekniikkaa korkeammalle. Enkä minä voi kunnioittaa häntä, vaikka hän tietääkin, mikä paita sopii huviretkille merelle ja mikä vuoristomatkoille. Ja kuitenkin on isä antanut minulle vain kolme kuukautta aikaa rakastuakseni häneen. Ellei se onnistu, niin minut jätetään tänne huvilalle koko talveksi haikean Alman seuralaiseksi.

— Kuinka voitte rakastua paitatehtailijaanne näkemättä häntä?

— Vielä vähemmin voin rakastua häneen, jos hän aina on silmieni edessä.
Huh sentään!

— Tällaisissa asioissa olen aivan tottumaton antamaan neuvoja kenellekään. Kysykää mieluummin mielipidettäni veden noususta ja laskusta länsirannikolla?

— Minä tahtoisin vain tietää teidän mielipiteenne tyttären velvollisuuksista isäänsä kohtaan.

— Onhan sellaisista moraalia koskevista asioista kirjoitettu paljonkin. Voin kyllä hankkia teille luettelon teoksista, joten saatte vastauksen asiantuntijoilta.

Samassa tohtori näki Helin kävelevän keittiötä kohti, molemmissa käsissä iso vasu.

Hän riensi heti Helin jälkeen ja nostaen kohteliaasti hattuaan virkkoi:

— Hyvää huomenta Heli-neiti. Saanko auttaa teitä kantamaan näitä vasuhirviöitä?

— Minun tulee auttaa muita eikä suinkaan päinvastoin, vastasi Heli, kiiruhtaen askeleitaan.

— Joka tapauksessa minä nyt kannan näitä tässä mäessä, virkkoi tohtori ja otti korit Helin kädestä, alkaen kulkea huvilaa kohti.

— Tohtori saattaa minut ikävään asemaan. Neiti Kervo on jo huomauttanut minulle liian suuresta tuttavallisuudestani tohtoria kohtaan, sanoi Heli, joka seurasi jäljessä.

— Ahaa! Minkä johdosta hän sen teki?

— Siitäkin syystä, että tohtori aina nousee kumartamaan minulle, kun tulen aamuisin huoneeseen. Toiset herrat vain nyökäyttävät päätään, jos yleensä ensinkään huomaavat minua.

— Siinä tapauksessahan olen minä syyllinen.

— Sitä ei tohtori suinkaan ole. Minulle on sanottu, että miehen käytös riippuu naisen menettelystä.

— Teitä on siis kielletty herättämästä liikaa kunnioitusta?

— En halua herättää minkäänlaista huomiota. — Tuolla tulee nyt konsuli. Ellette heti anna minulle vasuja, niin saatte kuulla häneltä jonkin pistosanan.

Konsuli tuli Svenssonin seurassa autovajalta päin.

— Kas vain, tohtori Reini — te taidattekin olla sosialisti, koska palvelijoitten rasitukset käyvät sydämellenne. Tuolla neiti Kervo kastelee kukkasia, hänkin ehkä kaipaa apua. Pudistelette päätänne, tohtori! Teidän ihmisystävälliset aatteenne ulottuvat siis vain nuoriin tyttöihin, sanoi konsuli muka leikillisesti.

— Ei ole aina niinkään päivän selvää, kutka meistä ovat yhdenvertaisia, virkkoi tohtori.

— Anteeksi, saanko minä korit, pyysi Svensson, ottaen taakat tohtorilta.

— Pyydän teitä käyttämään minua, kun tarvitsette apua, Heli.

— Näyttää olevan tavallinen ilmiö, että autoilijat ovat tavoiltaan hienompia kuin heidän herransa, ajatteli tohtori astellessaan poispäin.

* * * * *

Kautta koko talon kaiutti konsuli mielipidettään pojastaan.

— Minkätähden epämiellyttävät asiat on huudettava äänekkäästi? kysyi konsulinna, nostaen katseensa Kotiliedestä.

— Minä aion lausua Vikelle ankaria isällisiä sanoja enkä mitään lemmenkuiskailuja. Sinäkin, Helma, olet hemmoitellut häntä kuin sylikoiraa! Minkälaisia hedelmiä sinun kasvatuksesi nyt kantaa?

— Vikke on reipas poika, eikä mikään sylikoira, Jallu.

— Olisikin edes sylikoira, niin silloin ei kukaan ainakaan myöntäisi hänelle velkaa. Sinä et valvo hänen seurusteluaan, etkä pidä häntä kurissa. Minulla ei ole aikaa kasvattaa häntä muuta kuin suurin piirtein. Sinun tulee hallita yksityisseikat lasten elämässä, pauhasi konsuli, kävellen edestakaisin huoneessa.

— Minä olen neuvonut häntä tekemään työtä ainakin pari tuntia päivässä. Silloin ei kukaan voi väittää, että me olemme yhteiskunnan loisia. Ja mitä velkoihin tulee, niin monella hyvin kunnioitettavalla ihmisellä on niitä. Niinkuin esim. moraalisilla, köyhillä ylioppilailla ja kansakoulunopettajilla, joilla on isot perheet. Minä olen varma siitä, että Vikke ei ole tehnyt velkoja ilman syytä.

— Hänellä on tavattoman suuret kuukausirahat. Mihinkä ne hupenevat?

— Luulen hänen lahjoittaneen kansanvalistuksen hyväksi ja
Karjala-seuralle ja olympialaisiin, joihin osakunta velvoittaa.

— Älä luule, että Vikke tekee velkoja sellaisia tarkoituksia varten. Sitäpaitsi hän ei ole oikeutettukaan rehentelemään lahjoittajana minun tietämättäni.

— Säästäväisyyttähän minäkin olen aina suositellut. Täytyy muistaa, että pienetkin setelit ovat rahoja — ainakin 20-markkaset. Kerran minä kuulin, kuinka Vikke kehoitti tyttöjä matkustamaan kolmannessa luokassa. Hän sanoi nähneensä ikkunasta, että sielläkin voi olla oikein hyvä, virkkoi konsulinna vakavana.

— Mutta herra poikani tekee mieluummin velkoja kuin matkustaa itse kolmannessa luokassa! jyrisi konsuli.

— Vikke on erikoisen hajunarka ja kolmannessa luokassa haisee sipulille ja saapasrasvalle.

— Kaikissa tapauksissa hän on tuhlaavainen ja kevytmielinen nuorukainen. Hän nähtävästi seurustelee huonojen ja laiskojen toverien kanssa.

— Mitä huonoihin tovereihin tulee, niin ne ovat niin paljon hauskempia kuin hyvät, joten en lainkaan ihmettele, vaikka nuoret liittyvätkin sellaisten seuraan. Minä puolestani kylläkin valitsen ystävikseni mieluummin kunnollisia naisia, vaikka he ovatkin huonommin puettuja kuin toiset, sanoi konsulinna huoahtaen.

— Sinun puheessasi on jotakin kieroa, Helma? Siinä on jotakin aivan päin hongikkoa, vaikka sitä ei keksi heti, kiukutteli konsuli.

— Entä tahtoisitko sinä, että minä syöttäisin Vikelle pettuleipää ja sillinpäitä samassa pöydässä, jossa hänen lihava isänsä syö kananpaistia? jatkoi konsulinna välittämättä miehensä äskeisistä sanoista.

— Sinä et vaadi lapsilta kerrassaan mitään.

— Minä puolustan suurtakin ankaruutta kasvatuksessa. Esimerkiksi sitä, että lasten tulee liikkua hiljaa, kun minulla on päänsärkyä. Enkä minä salli heidän jäädä yöksi kaupungille soittamatta kotiin.

— Kun minä olin Viken ikäinen, niin minä tein työtä 15 tuntia päivässä asianajokonttorissa ja hakkailin sinua sunnuntaisin.

— Joka myöskin oli hyvä afääri, sanoi konsulinna.

— Miksei, jos ajattelen vain rahapuolta, tyst, sanoi konsuli ja meni ulos, ennenkuin konsulinna toipui vastaamaan.

— Heli menee sanomaan sille nulikalle, että hän tulisi heti selvittämään asiansa isänsä ja omantuntonsa kanssa. Ja ottakoon nöyrän mielen mukaansa, huusi hän sivumennen keittiöön.

— Eikö isä voisi käyttää toisenlaista kieltä palvelijoitten kuullen? sanoi Siljo Helin mentyä.

— Jos tässä alkaa ajatella, mitä palvelijat saavat kuulla tai nähdä, niin täytyisi olla kuin vieraisilla omassa kodissaan. Hoitakoot he tehtävänsä ja varokoot tekemästä huomioita isäntäväestään. Tuo Heli onkin hiljainen tyttö, joka ei huomaa mitään.

Siljo meni lasikuistille. Hän katseli rauhallista kesämaisemaa ja ajatteli rauhatonta kotielämää. Aina oli ikävyyksiä ja myrskyjä. Isä salli perheensä kitsailematta elää ylellisyydessä. Hän rakasti heitä tavallaan ja huolehti kodista. Mutta jokainen oli haarniskassa häntä vastaan, sillä hänellä oli hillitsemätön luonne. Saila ja Vikke olivat samanlaisia ja aina nenäkkäitä. Äiti ajatteli vain ulkonaista hienoutta ja oli tyytymätön kaikkeen.

Kun näki, mitenkä Heli ja Svensson esiintyivät tahdikkaasti, ja vertasi heitä perheen jäseniin, niin täytyi hävetä sivistystä, joka ei sen enempää jalostanut ihmisiä.

Eilenkin, kun Heli kähersi Sailan hiuksia ja järjesti ne niin maukkaiksi kuin oli mahdollista, kiukutteli Saila ja kampautti kymmeniä kertoja uudelleen. Ja Heli alistui kaikkeen ja näytti aivan välinpitämättömältä. Siljo arveli, että hän luultavasti halveksi konstailevaa Sailaa sydämensä pohjasta.

Sillä välin meni Heli pyöräänsä puhdistavan Viken luo.

— Konsuli pyytää Vikke-herraa luokseen.

— Sitä hän saa odottaa. Minä tiedän kyllä milloin isiä pitää välttää yhtä visusti kuin lavantautia, sanoi Vikke virnistellen.

— Mitä minä sanon konsulille?

— Että minä lähden Maarianhaminaan, kunnes hän on sulattanut karvaan annoksen, jonka posti toi.

Heli meni ja sanoi konsulille:

— Vikke-herralla on asiaa kaupunkiin.

— Vai niin! Ja sellaista Heli uskaltaa tulla kertomaan? Jos ei pojan lurjus ole viiden minuutin perästä täällä, niin saa Heli vastata siitä. Jouduttakaa askeleitanne, sanoi konsuli raivostuen.

Heliä harmitti, mutta hän hillitsi itsensä ja meni Viken luo.

— Ellei Vikke-herra mene konsulin luo, niin minä saan vastata siitä, sanoi Heli.

— No, silloinhan minä pelastan nahkani, sanoi Vikke ja nousi pyörälle.

— Nyt sinä menet isäsi luo ja heti paikalla, sanoi jyrkkä ääni vieressä.

Se oli tohtori Reini, joka oli tullut Helin jäljessä.

Vikke katsoi puhujan rypistyneitä kulmakarvoja ja lähti nopeasti huvilaan päin.

— Minä kuulin konsulin hävyttömät sanat teille ja riensin jälkeenne.
Nyt minä menen sanomaan konsulille mielipiteeni, sanoi tohtori.

— Sitä ette saa tehdä, herra tohtori. Me saisimme vain molemmat ikävyyksiä, eivätkä konsulin sanat loukanneet minua. Hän oli suunniltaan, ja minä säälin hänen kieroa asemaansa omassa kodissaan.

— Ja minä säälin teidän asemaanne vieraassa kodissa, sanoi tohtori ja pani kätensä Helin kädelle, joka oli moottoripyörän ohjaustangolla.

Heli tahtoi vetää kätensä pois, mutta outo lamaus oli vallannut hänet. Vahva käsi puristi hellästi hänen ruskeata nyrkkiään ja sen läpi virtasi sähkö läpi ruumiin. Koko maailmanmeno oli pysähtynyt taivaan kehrän hohtavien säteitten alla. Mutta hän tunsi vain ruskean silmäparin polton.

Silloin kuului Torron kumea haukunta ja Heli toipui vetämään kätensä vapaaksi.

— Herrasmies ei saa olla tuttavallinen sisäkköä kohtaan, sai hän sanotuksi epävarmalla äänellä ja juoksi pois.

— Se on minunkin mielipiteeni, huusi tohtori hänen jälkeensä.

— Mitähän sekin tarkoitti? ajatteli Heli. — Tohtori sanoi usein sellaista, jonka merkitystä täytyi miettiä. Heli pelkäsi katsoa häneen, se teki hänet epävarmaksi ja saattoi hämilleen.

IV.

HUVILAELÄMÄÄ.

— Mitä nyt, isä? Saanko tarjota savukkeen? kysyi Vikke huolettomasti astuessaan konsulin huoneeseen.

Tämä seisoi selkä uunia vasten ja koetti lävistää tulijan katseillaan.

— Täältä on kaunis näköala. Minä hakkaisin vielä tuon kuusen pois tieltä. — Mutta ehkä minä häiritsen? Isä näyttää — —

— Miltä minä näytän?

— Hiukan merikipeältä.

— Ei ole ihme, vaikka sairastuisin. Minua karhutaan taas sinun veloistasi. Mitä sinä siihen sanot? kysyi konsuli uhkaavasti.

— Se on epähieno, joskin luonnollinen menettely karhujeni taholta, vastasi Vikke savuke hampaissa.

— Nyt on kysymys sinun menettelystäsi, arvon herra. Minä olen saanut tarpeekseni sinun tyhmyyksistäsi.

— Valitan, isä.

— Tyst. — Jätä tuo sävy.

— Mitä isä siis vaatii?

— Ensinnäkin, että sinä olet avomielinen minua kohtaan.

— Olkoon menneeksi. Minä olen kirjoittanut runon. Minulla on paljon taipumuksia sellaiseen. Se kuuluu näin:

Katso ihmisiä kaameita, ovat vanhan ajan aaveita, palvoo rauhanaikaisia haaveita, niinkuin peikot ovat haaleita.

Toiset kehittyvät miksi aika vaatii nuorten muodit heille tavat laatii. Peikot heitä moittii, vainoaa, mutta heille kuuluu tämä maa.

— Tyst! Lopeta tuollainen leperrys, keskeytti konsuli.

— Minähän vain näytän avomielisesti sisintäni. Siinä tarkoituksessa voisin vielä kertoa tunteistani Duttia kohtaan.

— Minä en tahdo kuulla tytöistä, joilla ei ole sukunimeä.

— Hän on kasinon ruusu ja paljon hurmaavampi kuin esim. Saila. Mutta mitä vielä tahdot, isä?

— Myy moottoripyöräsi ja maksa velkasi.

— Mahdotonta. Se on pantissa toisesta velasta.

— Sinä onneton poika! Kunpa saisin sinut omille jaloillesi, niin pääsisin edesvastuusta. Milloin sinä suoritat tutkintosi?

— Siihen kuluu vielä pitkä aika. Minulla ei ole mitään syytä kiirehtiä.

— Tyst. Siinä tapauksessa otan sinut konttoriini.

— Miksei, olenkin, jos pääsen sille osastolle, jossa sievä neiti Broms on.

— Ei, vaan sille, jossa neiti Lundén on.

— Siinä tapauksessa luen mieluummin lakia jonkin vuoden.

— Sinä vetelehdit vain ravintoloissa ja vietät tyhjäntoimittajan kurjaa elämää. Mutta nyt se loppuu.

— Mitä tällaiset turhat kohtaukset toimittavat? Meillä on jo vakiintunut käsitys toisistamme, eikä se muutu puhumalla. Minä olen talon ainoa poika ja toivo. Eiköhän kannattaisi uhrata aikaa ja rahaa siihen mahdollisuuteen, että minusta tulisi jotakin. Älyä minulla on tarpeeksi asti ja aikaa. — Torro haukkuu vieraita portin luona. Jätetään nyt perheriidat, isä-ukkeli, sanoi Vikke siepaten vaateharjan seinältä. Sillä hän harjasi konsulin takinkaulusta, otti tätä käsivarresta ja veti muassaan ulos.

Useimmiten päättyivätkin konsulin vihanpurkaukset vieraitten tuloon tai muuhun keskeytykseen. Uusi purkaus tuli pian, mutta häipyi äkkiä, kun vain ajatukset johtuivat muuanne.

* * * * *

Myöhäisen päivällisen jälkeen ei tarjottu enää mitään. Sentähden oli
Heli vapaa iltasilla, paitsi kun oli kutsut tai muuten vieraita.

Silloin hän samoili ympäristössä joko yksin tai Svenssonin seurassa, kooten kasveja ja puhellen kasvitieteestä.

Kerran he tapasivat Siljon kaukaisella metsätiellä.

Hän makasi hiljaa kanervikossa ison kiven takana ja luki, kun hän kuuli
Helin äänen.

— Tämä Ahvenanmaa on oikea orkideojen paradiisi. Katsokaapa nyt esimerkiksi tätä Orehis maseulusta. Eikö se ole herkullinen. Otetaan varovasti juuret, ne ovat yhtä merkillisiä kuin itse kukkakin. Lehdet ovat sinipunervia, sisältä ne ovat täplikkäitä. Sen nimi on miehen kämmekkä.

— Kerran minä näin muunnoksen tästä etäällä ulkosaarella, sillä oli niin outo tuoksukin, sanoi Svensson.

— Sinne minun täytyy päästä. Ettekö nauti, Svensson, elämästä?

— Viime aikoina minä olen oppinut nauttimaan uusista arvoista.

— Ja ajatelkaas, että monet väittävät luonnontieteilijäin tutkivan vain yksityisseikkoja, heteitä ja emiä ja soluja ym. eikä nauttivan luonnosta ylipäänsä. Minusta taas tieto vie kauneuteen, sanoi Heli.

— Se on totta. Menemmekö vielä eteenpäin? kysyi Svensson.

— Minä toivoin löytäväni Orehis sambuemuksen. Mutta jääköön nyt tällä kertaa.

— Ehkä minä tiedän, missä se kasvaa, kuului ääni kiven takaa, ja Siljon pörröinen pää pisti esille.

Heli huudahti ja Svensson pudotti kasvit maahan.

— Ahaa, nyt minä yllätin teidät. Minä olen aikoja sitten arvannut, että teillä on jotakin taikaa keskenänne. Istukaa nyt tähän ja selittäkää merkilliset sananne, sanoi Siljo.

— Me kokoamme yrttejä ja juuria erästä tarkoitusta varten, sanoi Heli.

— Niin me haemme kasveja ja kukkia. Se on vain päähänpisto. Ja ne ovat hyviä olemassa, kun sairastuu tai käärme puree, selitti Svensson.

— Tai kun on ikävä tai ukkonen käy, nauroi Siljo. — Ja mihinkä tarkoitukseen on latinalaiset nimet opittava?

— Ei haittaa, jos me kerromme Siljo-neidille, mitä varten Svensson tutkii kasveja. Hän ei varmaankaan kerro sitä muille, sanoi Heli.

— Minä lupaan vaieta, vakuutti Siljo.

Ja sitten Heli kertoi Svenssonin palavasta opinhalusta ja hänen monivuotisesta työstään ominpäin.

— Minä menen tuonne rantaan uimaan sillä aikaa, kun Heli kertoo. Minua kainostuttaa kuulla hänen väritettyä kertomustaan, sanoi Svensson, ja juoksi pois.

— Mitähän varten hän lukee kaikkea tuota? kysyi Siljo.

— Hän tahtoo suorittaa keskikoulun kurssin. Historiassa, maantiedossa, uskonnossa ja osittain luonnonhistoriassa hän voisi suorittaa ylioppilastutkinnonkin, sanoi Heli.

— Onko Heli huomannut, kuinka hän eroaa muista nuorista miehistä? Hän ei puhu roskaa eikä kiroo koskaan. Etenkin minä ihailen hänen itsehillintäänsä seurustellessaan isän kanssa, joka tosiaankin on vaikea.

— Se johtuu siitä, että Svensson pyrkii eteenpäin. Hän tekee työtä kasvattaakseen itseään sekä tietopuolisesti että myöskin tapojensa puolesta. Monet ylioppilaat pitävät itseään patenteerattuina sivistysolentoina eivätkä taistele miesten luontaista raakuutta vastaan. Svensson ei pidä itseään valmiina ja se seikka saa hänet huomaamaan vikansa.

— Mutta mitenkä hän on voinut yksin oppia esim. matematiikkaa? kysyi
Siljo.

— Siinä hänellä olikin sekavat tiedot. Mutta koska hän on erikoisen älykäs, niin hän menee tavattoman nopeasti eteenpäin esimerkiksi algebrassa, sanoi Heli varomattomasti.

— Ja kuinka Heli osaa näin hyvin arvostella hänen tietojansa? kysyi
Siljo äkkiä.

Heli ei voinut estää itseään punastumasta vahvasti.

— Minulla on niin paljon luonnollista älyä, koetti hän viisastella.

— Ei vetele, Heli. Minä alan huomata, että täällä piilee teatterijuoni.
Jos tahdotte, että minä vaikenen, niin kertokaa koko juttu.

Näin ahdistettuna oli Helin pakko kertoa historiansa ja hän lopetti sanomalla:

— Minulla on ollut suuri hyöty täälläolostani ja toivon, ettei minun työni ole kärsinyt siitä, että olen ylioppilas.

— Me olemme kaikki olleet hyvin ihastuneita Heliin. Mutta onhan se sentään noloa, että kandidaattia lukeva sivistynyt tyttö passailee nuoria poikakloppeja ja auttaa riisumaan vaatteita eteisessä, sanoi Siljo.

— Minua se on vain huvittanut.

— Ja pahinta kaikesta on, että meidän perheessämme tapahtuu alati sellaista, joka ei sovellu vierasten korville, jatkoi Siljo.

— Minusta ei ole ollenkaan parempi, jos sivistymättömät palvelijat saavat kuulla sellaista.

Samassa tuli Svensson järveltä. Hän oli pukeutuneena ristikkäiseen trikoliinipaitaan ja pussihousuihin. Hauskat kasvot ja komea ryhti tekivät hänet hyvin miellyttäväksi mieheksi.

— Nyt te olette molemmat täydellisesti paljastetut, sanoi Siljo.

— Helistä minä en tiedä muuta kuin, että hän on yhtä viisas kuin avuliaskin, sanoi Svensson.

— Nyt minäkin tahdon olla avulias. Tiedän paikan, jossa kasvaa harvinaisia orkidealajeja. Tulkaa mukaan, ennenkuin aurinko laskee, sanoi Siljo.

Tämän päivän jälkeen he usein samoilivat metsiä kolmisin. Kävivätpä kerran ulkosaarillakin moottorilla. Siljoakin huvittivat nämä huvi- ja keräysretket niin, että hän usein jäi kotiin, kun perhe lähti Maarianhaminaan, tai vieraisille. Etenkin kun Vikke usein hoiti moottoria ja Svensson oli vapaa.

Sadepäivinä Heli ja Svensson laskivat ja lukivat kotona. Eniten vaivaa antoi ainekirjoitus. Nyt vasta Heli huomasi, kuinka pitkän valmennuksen takana hyvä kirjallinen kielenkäyttö on.

Svensson oli lukenut paljon sekä hyvää että huonoa kirjallisuutta. Hänen arvostelunsa oli kehittynyttä ja omintakeista. Mutta kynä kädessä hän muuttui lapselliseksi ja epäjohdonmukaiseksi. Hän luetteli tapahtumat lyhyissä lauseissa tai sekaantui pitkiin loppumattomiin sanasokkeloihin. Historialliset tai muut asialliset aineet olivat parempia, sillä ne hän kirjoitti lähdekirjoista. Kerran hän antoi Helille tällaisen aineen:

Rehellisyys.

On olemassa rehellisiä ja vilpillisiä ihmisiä. Kolmas laji on sillä välillä. Rehellinen mies, jopa nainenkin, ei ota toisen tavaraa. Hän antaa takaisin kun löytää, vaikka kukaan ei ole nähnyt, eikä vaatinut, mutta kun omatunto ei ole paatunut, ja ei voi nauttia joskaan ei ole pelkoa ilmitulemisesta maan päällä. Oikein erikoisen rehellinen ei vaikene rikoksesta vaikka olisi vaimo tai esimies vaaran alla, niin puhuu suunsa puhtaaksi. — Epärehellinen suoraan sanoen varastaa. Hän jättää autoilijan maksamatta. Hän panee bentsiiniin paloöljyä tai pahempaakin kun myy. Hän ei sano että kumi on huono kun myy. — Se kun on siltä väliltä ottaa ison koron ja voittaa sotasaalista ja sanoo rakastavansa rikasta tyttöä. Mutta rehellinenkin voi rakastaa kun ei ole vanha ja ruma kasvoilta, eikä myös ylpeä. Toiset sanovat epärehelliseksi kun narraa hyvän tytön aviolupauksen kanssa, mutta se on minusta siltä väliltä.

Monta muutakin tapausta voisi kertoa näistä kolmesta rehellisyysasteesta.

Heli luki tämän aineen Svenssonille ja kysyi:

— No miltä kuuluu?

— Se on täydellistä roskaa. Sitä voi tuskin ymmärtää, kun lauseet ovat sekavat ja huonosti pilkutetut. Luulisi, että kirjoittaja on kymmenvuotias, sanoi Svensson onnettoman näköisenä.

— Mutta eihän Svensson puhu noin lapsellisesti.

— Se johtuu siitä, että Heli vaatii minua kirjoittamaan sellaisista asioista, joista ei puhuta, vaan ajatellaan. Vielä vähemmin niistä voi kirjoittaa.

— No Svensson koettaa kirjoittaa autoilijan tunteista kesäretkellä.
Sehän on sopiva aine.

— Minä kirjoitun mieluummin auton ohjauksen hankaluuksista, tai vertaan eri automerkkejä toisiinsa tai jotakin jarruista. Hyvä aine tulisi autorenkaitten kestävyydestä, sanoi Svensson.

— Minä tahtoisin, että Svensson kehittäisi kirjallista aistiaan ja ajatuksen lentoa.

— Sellaista minä en kirjoita toisen kronittavaksi.

— Minähän korjaan Svenssonin laskuvirheetkin. Miksi on nöyryyttävämpää korjata ajatuksen epäjohdonmukaisuutta tai huonoa kielenkäyttöä?

— Minä en ole kirjailija enkä aio tehdä itseäni naurettavaksi. Mitenkä
Heli kirjoittaisi tällaisen aineen?

Heli istuutui avonaisen ikkunan laudalle ja sanoi:

— Esimerkiksi näin:

"Minä olen nuori ja onnellinen. Minulla on kallis sydänkulta ja hänellä on kallis auto.

"Me istumme hyllyvillä patjoilla ja viilettelemme pitkin Suomen ihania maanteitä. Muut ovat köyhiä syrjästäkatsojia, kun me lennämme rakkaani varman käden ohjaamina läpi kukkivan, kesäisen maiseman.

"Puoli tuntia on riemukulku kestänyt, kun minä alan tuntea levottomuutta. Kurkku kuivaa ja silmissä kirvelee maantien tomu. Sisälmykset painuvat alaspäin ja sydän tutisee tyhjässä ontelossa. Minä olen vuoroin vihreä, vuoroin tulipunainen. Pelkään jokaista kierrettä tai hyppyä, jonka auto tekee. Tunnen ankaraa merikipua, mutta samalla kaipuuta heittäytyä viileisiin aaltoihin.

"Onneksi ylpeä autoilijani ei tarkkaa käpristynyttä olentoani eikä vääristyneitä kasvojani.

"Lopulta en kestä enempää. Saavuttuamme pienen rautatieaseman luo, minä pyydän saada jatkaa malkaa junalla.

"Se oli ensimmäinen pilvi onnemme taivaalla. Mutta minä olin itsepäinen, sillä onnemme olisi vaarassa, jos hän näkisi minut vielä tunnin kestäneen automatkan jälkeen.

"Kun sitten näin hänen voitollisena sivuuttavan huonompia autoja, kuvittelin itsekseni tulevaisuutta.

"Rakkaani ohjaa autoa. Hänen vierellään istuu nuori valkyyria ja takaistuimella vaihtuu loistavia naisia pitkässä jonossa. Minä itse kävelen syrjässä ja jään jäljelle ajasta ja autosta ja rakkauden hurmasta.

"Silloin päätän voittaa autokivun, vaikka se maksaisi kuinka paljon kärsimyksiä. Muuten ei kannata elää nykyajassa."

Heli oli puhunut innokkaasti, viittoillut käsillään ja heilutellut jalkojaan ikkunanlaudalla. Nyt hän huomasi Svenssonin katsovan tiukasti ulos. Siellä seisoivat Saila ja Siljo tohtori Reinin kanssa.

— Heli taitaa lukea kertomusta auton ohjaajasta ja hänen rakastetustaan. Mikä idylli! sanoi Siljo ja jatkoi matkaansa puistoon päin.

Silloin teki Svensson äkkinäisen teon. Hän hyppäsi ikkunasta maahan ja juoksi Siljon jälkeen.

Tohtori Reini astui ikkunaan päin ja joka askel tuntui Helin hermon päissä. Sydäntä kouristi, mutta katse ei voinut siirtyä tohtorin syvistä silmistä.

— Kenestä te puhuitte äsken, Heli-neiti? kysyi tämä.

— Se oli satu puutarhatuvan asukkaille. Vahinko, ettei ikkuna ollut suljettu, sanoi Heli ja veti sen kiinni.

Sailan kimakka ääni tunki lasin läpi:

— Tulkaa pois, tohtori. Saa aina katua, jos puuttuu palvelijoiden elämään heidän toimensa ulkopuolella. Nyt me olemme särkeneet tunnelman tuolla sisällä ja Heli nolasi teidät maailman naisen elein. Ja tuolla kävelee Svensson sopimattoman tuttavallisena Siljon kanssa.

Saila puheli ja veikeili pitkin matkaa tohtorin kanssa. Hän pisti kukan tämän napin läpeen ja pyysi häntä ottamaan okaan pois sormesta.

— Suuret naisenkädet ovat vastenmielisiä. Mitenhän noin pieni ihminen kuin Saila on saanut miesmäiset kädet? Yhdellä ainoalla tässä talossa on hienot kädet, ajatteli tohtori.

Häntä halutti koetella, olivatko sisäkön toimet kovettaneet ne kädet.

* * * * *

Heli oli pessyt valkoisia sukkiaan rannalla. Sitten hän oli uinut pitkälle selälle. Suolainen vesi kannatti ihanasti.

Oli paras heinäkuun helle ja meri lepäsi suurenmoisena ja vaarattomana
Helin jalkojen juuressa hänen nyt istuessaan venesillan portailla.

Koko huvila ja luonto tuntuivat oudoilta, sillä levoton perhe oli poissa. Muut olivat kutsuilla etäisellä huvilalla. Svensson oli saattanut heidät sinne ja sitten vienyt Siljon Maarianhaminaan tansseihin.

Törmänen seisoi keittiön ikkunan ulkopuolella ja ojensi tomaatteja Aliinalle. Nyt Aliina tulee ulos. Hänellä on keltainen puku ja hiukset ja punaiset sukat ja posket. He kaartavat etäältä puutarharakennuksen ohi, luultavasti välttääkseen Venlan seuraa.

Alma Kervo on lähtenyt kahville tuttavan luo ja Törmäsen lapset ovat mustikassa.

Yksi ainoa on huvilassa ja Heli tuntee alitajunnassaan sen yhden läsnäolon, vaikka hän ajatteleekin muuta.

Hän vetää sukat ja kengät jalkaansa ja kuuntelee samalla askeleita huvilan tieltä päin.

Purjevene liukuu ohi, mutta askelet lähenevät.

Saa nähdä puhutteleeko hän nyt, kun muut ovat poissa. Sisäkkö olisi sopiva ajanviete. Mutta siinä tapauksessa minä hyppään tuohon soutuveneeseen ja lähden saareen. Jos hän tietäisi, että minä en ole sisäkkö, niin olisi hauska puhua hänen kanssaan. Mutta näissä oloissa seurustelu on kiellettyä, ajatteli Heli.

Mutta kuitenkin hän oli epäjohdonmukainen tuntiessaan pettymystä, kun askelet pysähtyivät viereisen suuremman laiturin luona. Siinä oli pieni vene peräpotkureineen. Heli kuuli, kuinka se irroitettiin ja työnnettiin vesille. Tohtori lähti taas rantoja tutkimaan.

Veneen liukuessa Helin laiturin luo tarttui tohtori siihen ja sanoi:

— Onko teillä seuraa tänään iltapäivällä, Heli-neiti?

— Ei ole, mutta se ei haittaa.

— Mutta minua seuranpuute haittaa. Emmekö lähde pienelle retkelle pitkin rantoja?

— Ei sovi. Tiedättehän minun asemani.

— Sitä en voi vakuuttaa tekeväni. Kaikissa tapauksissa te olette pieni, ylpeä tyttö, jota täytyy kunnioittaa itsehillintänne tähden. Antakaa kätenne, niin autan teitä veneeseen.

Heli katsoi tohtoriin, mutta tämän katse oli vain avonaisen ystävällinen.

— En minä nyt voi lähteä, sanoi hän työntäen venettä edemmäksi.

Tohtori sai kiinni hänen kädestään ja veti veneen kiinni laituriin.

Tämän vahvan käden pakottamana hän astui veneen tuhdolle ja istuutui sille.

— Nyt me lähdemme pois ihmisasunnoilta ja ihmisten säännöstelyistä, sanoi tohtori ja kiersi moottorin käymään.

Heli oli tottunut toveripiirissä kursailemattomaan seurusteluun poikien kanssa. Osakunnassa hakkailtiin ja naljailtiin vahvasti. Mutta nyt hänestä tuntui kuin hän ensikertaa olisi oikean miehen kanssa tekemisissä.

Vaikka tohtori oli valkoisissa housuissa ja valkoisessa urheilupaidassa, ei hän vaikuttanut keikarilta. Hatuton pää oli kaunismuotoinen ja ruskeat silmät lempeät, paitsi silloin kun niistä loisti vahva tunne. Hän oli iso mies, harteikas ja notkea.

Eipä ollut ihme, että Saila-neiti oli korviaan myöten ihastunut, minkä jokainen huomasi.

Konsulin ja Viken ystävät olivat enimmäkseen rikkaita ja pöyhkeileviä.
Heidän seurassaan ei nuori sisäkkö voisi lähteä souturetkelle.

— Ettekö nauti tällaisesta hetkestä, jolloin silmä tapaa pelkkää ihanuutta sekä veneen sisällä että ulkopuolella, Heli-neiti? sanoi tohtori.

— Te ette ole varsin vaatimaton, herra tohtori, nauroi Heli.

— Minä tarkoitan sitä, mitä minä näen, Heli-neiti.

— Talonväki kutsuu minua vain Heliksi.

— Kiitoksia — minun nimeni on Jori, sanoi tohtori ja kumarsi.

— Älkää tahallanne käsittäkö asioita väärin, herra tohtori.

— Minä luulen käsittäväni asiat aivan oikein, Heli-neiti.

Mitähän tohtori oli arvannut. Hän kohteli Heliä täysin vertaisenaan, jopa kohteliaammin kuin Karivuoren neitejä. Luulkoon mitä halusi, hänen kanssaan oli vaarallista antautua väittelyyn, ajatteli Heli.

— Ai, tuolla rannalla on kukkia, joita minä tahtoisin poimia, sanoi hän.

Tohtori käänsi veneen ja ajoi suoraan hiekkarantaan.

Heli hyppäsi ensin maihin alkaen kaivaa kukkia juurineen maasta.
Kasviveitsi hänellä oli aina mukanaan.

— Ovatko nuo campanuloja? kysyi tohtori.

— Miksei silakoita? Nämähän ovat Veronica longifolioita ja tuolla kukkii vielä Veronica beccabunga. Mutta eikö tohtorilla ole arvosanaa kasvitieteessä?

— On kylläkin — mutta minä tahdoin tutkia sisäkön tietoja, etenkin, kun tämä kaivaa kasvit juurineen maasta, ilkkui tohtori. — Nyt olette umpikujassa, neiti.

Heliä harmittivat hänen ajattelemattomat sanansa. Mutta ei häntä niin vähällä nolattaisi.

— Mitä tarkoitatte? Minä olen oppinut kasvien nimiä eräältä tuttavalta.
Hän aikoo suorittaa keskikoulun kurssin ja keräilee kasveja.

— Saako kysyä, kuka tämä tuttava on? sanoi tohtori ja heittäytyi pitkäkseen hiekalle.

— Kyllä, se on Svensson, autoilija.

— Minusta hän seurustelee liian tuttavallisesti teidän kanssanne.

— Päinvastoin. Aliina on varoittanut minua heittämästä lampaan silmiä
Svenssoniin. Hän kuuluu tähtäävän korkealle.

— Idiootteja koko joukko! Ettekö kertoisi, mitenkä jouduitte sisäköksi?

— Eikö minulla ole suuret taipumukset siihen? Harvoin minä olen ollut niin tyytyväinen kuin nyt sisäkkönä.

— Ahaa! Te olette siis ollut muutakin?

— Kyllä — lammaspaimenena, puutarhankitkijänä ja sukanparsijana kamreerin perheessä, sanoi Heli muistaen kotiaskareitaan.

— Ja nyt viihdytte hyvin Karivuorella?

— Yhtä hyvin kuin tohtorikin.

— Ainakin minä viihdyn tällä hetkellä. Luonto on hiljaa ja tyyneys on jumalallista, sanoo itämaalainen viisaus. Katsokaa taivaan ja meren epäselvää yhtymistä, niin saatte tunteen rajattomasta avaruudesta. Se tunne keventää tomun kahlehtiman henkeämme.

— Ja vapauttaa ajatukset pienestä minästämme. Topelius sanoo jo nuorena päiväkirjassaan: "Miten vilvoittavaa on päästä omasta itsestään." Etenkin, kun oma itse on köyhä palvelija.

— Ei se ole köyhä, jolla on liian vähän, vaan se, joka tahtoo lisää, sanoo Seneca, koska kerran olemme alkaneet keskustella lainatulla viisaudella.

— Silloin minä en ole köyhä tällä hetkellä. Kuka ei tyytyisi tällaiseen nautintoon? Yhdellä taholla kukkiva luonnonniitty, toisella hiekkaranta, takana metsä ja edessä meren tyynet kasvot.

— Ja jalkojen juuressa ihailija, pisti tohtori väliin.

Heli keikautti hiukan päätään ja jatkoi:

— Minä olen täydellisesti onnellinen näin luonnon ihanuuden ympäröimänä ja osa siitä käsissäni, sanoi Heli ja katsoi kukkiaan. — Nuo päivänkakkarat tuolla niityn reunalla kirkastavat surullisimmankin mielen. Mutta ajatelkaa samoja kukkia Itämailla. Ne ovat ihania krysanteemeja ja tämä Orehis maculatus on siellä salaperäinen, loistava orchidea. Eikö ole ihme, että itämaalainen kirjallisuus on suuren kaipuun läpitunkema? Kuinka se on mahdollista uhkeassa luonnossa, joka on sata kertaa ihanampi kuin meidän keskikesämme kaunein loisto? Siellä minä en kaipaisi mitään.

— Ettekö ihailijaa jalkojenne juureen? kysyi tohtori ja katsoi vakavana
Heliä silmiin.

— Minkähän tähden hän aina puhuu noin totisena sellaisista asioista, joita toiset käsittelevät leikillisesti. Silloin on se vaara, että tulee panneeksi liian suuren merkityksen hänen sanoilleen, ajatteli Heli ja sanoi ääneen:

— Joku kierosilmäinen kiinalainen jalkojen juuressa estäisi vain minua vaipumasta Nirvanaan, joka on Itämailla suurin nautinto. — Mutta nyt minä lähden tutkimaan tuota notkoa, se näyttää jännittävältä.

— Mitäs minä teen? kysyi tohtori.

— Tulkaa mukaan, saatte auttaa minua kaivamaan ja kantamaan kasveja, sanoi Heli ja nousi kiveltä.

— Taisi unohtua sisäkön tavat, ajatteli tohtori, mutta ei sanonut mitään. Muuten tyttö taas vetäytyisi kuoreensa.

He samoilivat pitkiä matkoja ja innostuivat rikkaasta kasvillisuudesta. Kerran he löysivät sinisiä vaapukoita, jotka ovat Ahvenanmaan erikoisuus.

— Tämä matka on ihmeellinen. Vaapukat ovat sinisiä ja kaikki on luonnotonta luontoa, sanoi tohtori jatkaen ajatuksissaan: — Ja sisäkkö on lukenut itämaalaista kirjallisuutta.

Sitten he kiersivät taas rantaa kohti. Tultuaan niemekkeelle he näkivät jonkin matkan päässä saaren. Tohtori katsoi kiikarillaan ja sanoi:

— Tuolla näette runollisen kohtauksen. Nuori kalastaja istuu kivellä tyttö sylissään. He rakentelevat varmasti tuulentupia oinasta kodista, omasta veneestä ja omista verkoista.

Heli otti kiikarin ja vahvemmalla näöllään hän huomasi heti, että tohtori oli erehtynyt. Saarella istui tosiaankin mies tyttö polvellaan. Mutta kalastajatyttö ei olisi ollut puettu lohenväriseen silkkihameeseen ja hänen sulhasensa ei esiintyisi pussihousuissa ja trikoliinipaidassa. Viimeisen seikan Heli tiesi, vaikkei nähnyt, sillä pari oli Siljo ja Svensson. — He eivät siis olleetkaan Maarianhaminassa. Heli oli jo kauan sitten huomannut, että Svensson rakasti Siljoa ja arvannut, ettei tämä tunne ollut yksipuolinen. Mutta hän ei ollut uskonut, että Svensson olisi uskaltanut alkaa todellista hakkailua. Henkisesti he olivat kylläkin samalla tasolla, joskaan ei yhteiskunnallisesti.

— Tulkaa nyt, niin minä autan teidät alas. Rantaa pitkin on lyhyt matka veneen luo. Antaa muitten rakastavaisten hoitaa asiansa, huusi tohtori alempaa kalliolta.

— Mitähän hän tarkoitti sanalla "muitten"? ajatteli Heli ja kiipesi alas kalliolta välittämättä ojennetusta kädestä.

Kotimatkalla he istuivat hiljaa. Vesi lotisi laitoja vastaan, ja Heli huuhteli kasviensa juuria.

Tohtori katseli häntä ja vene poikkesi usein oikealta väylältä. Hän ajatteli helsinkiläisiä taltuttamattomia, tupakoivia tyttöjä ja heidän peittelemätöntä miesten pyydystämistään. Tuo tyttö hänen edessään oli toista lajia. — Kun mies näkee tytön iloisena ahertavan työssä ja palvelevan päivät pitkät muita ihmisiä, ja tämä tyttö on viehättävä ja hieno — niin hän on voitettu ilman muuta. Ja tohtori tiesi, että Heli oli hieno tyttö ja hän näki myöskin, että Heli oli sievä ja naisellinen. Eipä ollut ihme, että lääkärit ja potilaat rakastuvat niin usein sairaanhoitajattariin.

Vielä elää miehissä luonnollinen tunne yksinkertaista, puhdasta tyttöä kohtaan.

Tohtori olisi tahtonut seurustella enemmän Helin kanssa, sillä hän ei tyytynyt vain ulkokuoreen. Mutta tällaisissa oloissa ei ollut montakaan tilaisuutta siihen.

Tohtorin mielessä pyöri nuori pari saarella. Istuisipa hänkin kivellä luo sininen tyttö polvellaan.

— Vene suuntaa suoraan ulapalle, varoitteli Heli. — Me olemme myöhästyneet, aurinko laskee pian.

Kotirannassa tohtori sanoi:

— Tämä on elämäni tähän asti ihanin päivä, Heli-neiti, pieni Heli-neiti — se kuuluu kauniilta.

— Kiitos retkestä, sanoi Heli ja juoksi nopeasti huvilaa kohti.

Kotona häntä odotti rajuilma. Konsulinna tuli vastaan ovelle ja sanoi terävästi:

— Missä Heli on viipynyt näin myöhään? Ja missä Svensson on?

— Minä olin järvellä, sainhan minä vapaata koko illaksi, vastasi Heli.

— Entä Svensson?

Heliä harmitti kysymys, mutta hän vastasi rauhallisesti:

— Svensson lähti herrasväen mukana.

— Hänen oli määrä tulla meitä hakemaan kotiin ja sitten noutaa Siljo-neiti Kasinolta. Me odotimme turhaan häntä ja saimme tulla toisten moottorilla kotiin.

Samalla tulivat tohtori Reini ja konsuli huoneeseen. Viimemainittu sanoi kiivaasti.

— Siljo ei ole kasinolla, eikä ole ollutkaan. Minua petetään järjestelmällisesti ja lapset tekevät minut harmaapäiseksi. Mitä sinä sanot, Helma?

— Äiti ei tiedä apua siihen, mutta Alma tuntee hyvän hiusten värjääjän, sanoi Vikke, joka samassa tuli sisään.

— Tyst, sinä koko suvun häpeäpilkku! Lähde heti hakemaan sisariasi.

— Hän on hyvässä turvassa. Svensson on viime aikoina valvonut hänen askeleitaan liikuttavan uskollisesti, ilkkui Vikke.

— Mitä sinä tarkoitat? kysyi konsulinna ja rypisti kulmiaan.

— Tyst. Antakaa Svenssonin olla rauhassa, kunnes hän itse tulee selittämään asian oikean laidan. Hän on siksi viisas, ettei rupea kuvittelemaan turhia, vaikka tuleekin ammattinsa takia olleeksi paljon herrasväen seurassa. Hän on todella kunnon mies, ja sillä hyvä, sanoi konsuli mahtipontisesti.

— Sitä minäkin. Hän on paljon kunnollisempi kuin minä, nauroi Vikke.

Samalla puhelin soi ja konsuli meni vastaamaan.

Hän palasi järkytettynä.

— Hanssonit, jotka olivat myöskin meidän kanssamme kutsuilla, olivat nähneet meidän moottoriveneemme ajelehtivan merellä. He korjasivat sen rautaansa. Mitähän on tapahtunut Siljolle? konsuli oli aivan kalpea.

Kaikki seisoivat hiljaa, kunnes Aliina, joka myöskin oli tullut keittiöstä, alkoi voivotella:

— Se onneton Vensson on hukuttanut itsensä ja Siljo-neitin. Taikka sitten he ovat karanneet Nyorkkiin, ja siellä saa Vensson olla sepelitöissä ja neiti piikana. Johan minä meinasin, että joka kuuseen kurottaa, se kaivaa omaa hautaansa. Voi, voi sentään.

Nyt alkoi konsulinnakin itkeä ja Saila tuki hänen päätään.

— Minä pyydän, että tyttäreni mainetta ei tahrattaisi. Hän makaa ehkä viattomana meren pohjalla ja tuntee pahojen kielien pilkkaavan häntä, nyyhkytti konsulinna.

Heli oli koettanut antaa tohtorille merkkiä, mutta tämä ei huomannut niitä, vaan sanoi:

— Minä lähden peräpotkurilla hakemaan heitä. Missä päin moottorivene ajelehti?

— Se oli ollut yhdeksän luodon luona. Minä lähden mukaan, sanoi konsuli. — Lähtekää edeltäpäin rantaan, minä haen kiikarini ja otan Törmäsen sivumennen mukaan. Vikke saa jäädä kotiin, hänestä ei ole vakaviin toimiin. Tyst.

Vikke ei vastannut, lähti vain tohtori Reinin kanssa rantaan.

Silloin Heli juoksi toista tietä heidän jälkeensä. Rannassa hän tapasi heidät.

— Lähtekää ennen kuin konsuli tulee. He ovat siinä saaressa, jossa me näimme kaksi ihmistä, sanoi hän hätäisesti.

Tohtori vihelsi.

— Kalastaja morsiamineen? Jopa on!

— Niin juuri. Ohikulkevan laivan laineet ovat luultavasti irroittaneet veneen rannasta ja nyt he ovat vankina saaressa. Joutukaa nyt ennen konsulia, hän suuttuu varmasti tavatessaan heidät yksin siellä, kiiruhti Heli.

— Mitä Heli puhuu! Oletteko te nähneet Svenssonin ja Siljon? kysyi
Vikke.

— Minä rauhoitan perhettä sillä aikaa, sanoi Heli välittämättä Viken sanoista.

— No hyvä. Sanokaa, että minä varmasti tuon heidät elävinä kotiin.
Hyppää veneeseen, Vikke, sanoi tohtori, joka jo hääri koneen lumpussa.

Vikke hyppäsi veneeseen ja molemmat olivat pian kaukana merellä. Heli ehti sentään kuulla Viken kysyvän:

— Mitä ihmettä te Helin kanssa teitte ulkosaarilla? Minä luulin sinua liian vakavaksi sellaiseen peliin.

Tohtorin vastausta ei Heli kuullut. Samassa tulivat konsuli ja Törmänen.

— Tohtori ja Vikke-herra lähtivät itsekseen. He luulivat, että Svensson ja Siljo-neiti olisivat eräällä saarella, jonne tohtori löytää. Hän oli nähnyt Siljo-neitiä muistuttavan tytön siellä päin.

— Mikseivät he odottaneet meitä?

— Kotimatkalla olisi ollut liian paljon ihmisiä pienessä veneessä.

— Merkillistä, että he ovat joutuneet yksin saarelle. Minä en siedä mitään merkillistä, mutisi konsuli ja meni hakemaan vaimoaan, jota hän aina tarvitsi hermostumisen hetkillä, tehdäkseen hänetkin hermostuneeksi.

Aliina tuli rannalle ja liittyi Törmäseen ja Heliin. Hän istuutui kivelle ja alkoi puhua:

— Ei ole hyvä Martti Venssonin nyt tulla konsulin kynsiin. Taitaa jäätä paikasta ja muusta makeasta yhellä kertaa. Oppii nyt Helikin, ettei luulottele ittellens liikaa. Rajansa on kullakin ja osaa ne herrat kesällä puhua kuin lähteen vesi lorisee. Mutta talvella tulee viimat ja tunteet jäätyvät ja kukka lakastuu…

— Jäähtyyköhän tämä Aliinakin talven tullen? Ja niin Lempeästi on kukoistanut kaiken kesää, sanoi Törmänen, johon Aliinan tunteellisuus tarttui.

— Mitäs Törmänen siinä hemputtelee? Tässä on tosi käsissä, kun tohtori ja Vikke-herra tuovat elämän tai kuoleman muassaan ja Vensson saa vastata teoistansa konsulin kasvojen etessä, sanoi Aliina ja löi Törmästä esiliinan nauhoilla käsille.

— Tosi minullakin on mielessä niitten tunteitten suhteen, vastasi
Törmänen.

Heli jätti veikeilevän parin yksikseen ja meni levottomana laiturille, jonne konsuli, konsulinna ja Saila-neiti olivat kokoontuneet.

— Äiti on aivan rauhallinen, ei heille ole tapahtunut mitään tyynenä kesäyönä. Mutta ei haittaisi, jos Siljoa pidettäisiin hiukan silmällä. Tässä talossa eivät palvelijat tiedä oikeaa asemaansa, sanoi Saila ja kääntyi Helin puoleen.

— Minä toivon, ettei neiti tarkoita minun esiintyneen sopimattomasti herrasväkeä kohtaan, sanoi tämä.

— Mitä huvimatkoja Heli järjestelee tohtori Reinin kanssa? Minä näin teidän maihinnousunne tänä iltana.

— Eihän meiltä näe rantaan, sanoi konsulinna.

— Tornista näkee kiikarilla, sanoi Saila.

— Vai sillä tavalla! pääsi Heliltä.

— Minä tähyilin Siljon venettä enkä piikojen retkiä, kiivastui Saila. — Me emme pidä siitä, että palvelijat seurustelevat vapaasti talon vieraitten kanssa.

— Nyt kaikki ovat hermostuttavia. Toiset tekevät vihjauksia Svenssonista ja Siljosta, toiset Helistä. Kunpa Vikke edes seurustelisi sivistyneitten ihmisten kanssa! — Mutta nyt kuuluu moottorin ääni, sanoi konsulinna.

Samassa sanoi konsuli, joka oli kiikaroinut merelle: — Tuossa he tulevat niemen takaa. Eikös vain ole neljä henkeä veneessä. Eivät ole kanaljat hukkuneet, vaan seikkailevat perheen huviksi. Mutta nyt on tilinteon hetki tullut.

— Siellä on Siljo-neiti elävänä silkkihameessa ja Vensson kuin uitettu kissa, kuului Aliinan ääni.

— Mitenkäs Aliina sen näkee noin pitkän matkan takaa? kysyi Törmänen.

— Mitä ei näe, voi arvata.

— Eiköhän isän silmäterä kerrankin saa kuulla kunniaansa, sanoi Saila tavallisella terävällä sävyllään.

— Siljo on aina ollut toista lajia kuin te muut. Hän kunnioittaa isäänsä, eikä ajattele aina toisin kuin vanhemmat, sanoi konsuli.

— Hänellä on aina ollut huono arvostelukyky. Sen huomaa hänen kavaljeerinvalinnastaankin, sanoi Saila.

— Älä ärsytä isää, Saila, sanoi konsulinna.

Mieliala laiturilla oli hermostunut. Heli oli syvästi loukkaantunut. Ei kukaan ollut ennen moittinut häntä sopimattomasta esiintymisestä herroja kohtaan. Hän oli mieluummin vanhanaikaisen sovinnainen. Mutta ne, jotka tuomitsivat häntä sisäkkönä, eivät nähneet, kuinka torjuvainen hän itse asiassa oli. Kaikki asiat tulkittiin kierosti ja hänen syykseen. Kaikissa tapauksissa eivät selitykset auttaneet mitään eikä sopinut myöskään näyttää nurjamieliseltä. Kunpa edes voisi syyttää tohtoria!

Kun vene saapui, olivat sekä tulijat että odottajat ääneti. Muut astuivat maihin paitsi Svensson, joka jäi veneeseen ja sanoi:

— Kiitoksia, herrat, avustanne. Minä lähden vielä hakemaan isoa moottorivenettä. Siljo-neiti kertoo meidän vastoinkäymisistämme.

— Tyst, Svensson, siihen minä en suostu. Alentukaa nyt itse selittämään asian oikea laatu — minä vaadin täyden totuuden. Menkäämme sisään, tämä asia on selvitettävä perheen kesken. — Tule, Helma. Ehkäpä tämä huvittaa sinuakin, sanoi konsuli alkaen kulkea rannasta.

Svensson hyppäsi veneestä, antoi ketjut Törmäselle ja lähti kulkemaan perheen mukana.

Aliina juoksi hänen jälkeensä ja kuiskasi:

— Vensson kattoo, ettei konsuli pääse selän taa. Voi vaikka ampua kiukuissaan.

Svensson rypisti vain otsaansa ja kiiruhti pois.

Kun kaikki olivat kokoontuneet konsulin huoneeseen, sanoi tämä:

— Mistä johtuu, ettei Svensson tullut hakemaan meitä kutsuista?

— Älä vain kiivastu, Jallu, varoitti konsulinna.

— Minä en suutu asiatta. Minkätähden Siljo ei käynytkään tanssiaisissa?

— Älä kiivastu, rakas Jallu, rukoili konsulinna.

— Minä saan kiivastua omassa talossani. Minkätähden Svensson antoi moottoriveneen irtaantua?

— Älä kiivastu, kulta-Jallu, kuului taas itkunsekainen ääni.

— Tyst. Mitä te teitte kahdenkesken autiolla saarella?

— Älä kii — —

— Pankaa suukapula tuon naisen suuhun. Selitä nyt omalle äidillesi ja isällesi menettelysi Siljo.

— Ilma oli ihana ja Siljo-neiti vietti mieluummin iltansa luonnon helmassa kuin tanssisalissa. Me emme huomanneet, että vene joutui tuuliajolle. Siten me emme päässeet kotiin, ennenkuin tohtori tuli hakemaan meitä, selitti Svensson.

— Vai luonnon helmassa? Kenen helmassa Svensson vietti iltansa? pisti
Vikke väliin.

— Ja mistä syystä Siljo päätti viettää iltansa autoilijamme seurassa? kysyi konsuli pahaa ennustavan juhlallisesti.

— Koska minä mieluummin olen hänen kanssaan kuin kenenkään muun koko maailmassa, vastasi Siljo uljaasti ja katsoi silmiään räpäyttämättä isäänsä silmiin.

— Siljo on luvannut tulla vaimokseni. Me pyydämme konsulin suostumusta, sanoi Svensson sulkien Siljon käden omaansa.

Kaikki seisoivat jäykistyneinä tuskallisen äänettömyyden vallitessa.

Konsuli hengitti raskaasti etsien sanoja. Vihdoin huusi konsulinna kiihoittuneena:

— Onneton lapsi! Etkö sinä löydä sivistynyttä miestä meidän isosta seurustelupiiristämme?

— En, sanoi Siljo ja nosti päätään.

— Mitä sinä sillä tarkoitat? kysyi Saila.

— Martti on hienompi ja henkisesti valveutuneempi kuin kaikki meidän pöyhkeilevät miestuttavamme yhteensä. Hänen seurassaan minä opin jotakin ja saan uusia herätteitä. Hän sivistää minua.

— Martti? Kuka se on? sai konsuli vihdoin suustaan.

— Isän tuleva vävypoika, sanoi Siljo ja työnsi tätä konsulia kohti.

— Aja hänet pois talosta, Jallu! Minä en kestä enempää, huusi konsulinna ja vaipui koristeellisesti lepotuoliin.

— Tyst, vai täytyykö minun nyt taas käskystä kiivastua. Älä kiivastu, kiivastu, älä kiivastu! Mutta nyt minä järjestän itse asiat. Millä Svensson aikoo elättää vaimonsa?

— Martti aikoo suorittaa keskikoulun kurssin ja sitten hän hakee konttoripäällikön tai johtajan paikkaa isän liikkeessä — mieluimmin jollakin teknillisellä osastolla. Hän on älykäs ja luotettava. Sitäpaitsi hänellä on syytä hoitaa tointaan kuin omaansa — tultuaan isän läheiseksi sukulaiseksi.

— Kas vain, tytössä on rohkeutta! sanoi Vikke huoneen perältä.

— Martti on kunnon mies ja minun mielestäni yhtä sivistynyt kuin elokuvien omistaja Turussa, joka on käynyt kansakoulun, sanoi Siljo.

— Mutta turkulaisella on hieno koti ja huvila ja auto. Enkä minä tahdo
Siljolle miestä, joka on vain kunnon mies, nyyhkytti konsulinna.

— Älkää nyt sekaantuko tähän jokainen. Mitä Svensson itse sanoo. Te toivotte siis minulta tytärtä ja elatusta? kysyi konsuli.

— Tytärtä kyllä, mutta en muuta. Syksyllä minä suoritan keskikoulun kurssin Helsingissä, ja sitten on herra Meriaho luvannut minulle paikan polkupyöräliikkeessään. Sillä me elämme vaatimattomasti Siljon kanssa.

— Ja Siljo tyytyisi sellaiseen elämään?

— Minä olisin onnellinen ilman palvelijaa ja ilman kaikkea ylellisyyttä. Syksyllä pyydän Aliinaa opettamaan minua keittämään ja Alma Kervo on jo kauan neuvonut minua paikkaus- ja parsimistyössä. Minä osaan neuloa vaatteeni itse, imeä tomua pölynimijällä, silittää nenäliinoja ja sytyttää tulta märkiin halkoihin, intoili Siljo.

— Tällaista puhetta minä en ole vielä kuullut tässä talossa. Joku lapsistani luopuu ylellisyydestä, tahtoo tehdä työtä ja sanoo olevansa onnellinen. Se on oikeaa puhetta se! sanoi konsuli.

— Mutta Siljosta ei tule herrasväkeä. Minä kuolen, jos hänen täytyy istua paratiisissa teatterissa, valitteli konsulinna.

— Tyst. Minä sanon nyt, mitä te teette. Svensson suorittaa tutkintonsa ja saa sitten paikan minun liikkeessäni. Minulla on sopiva osasto hänelle, johon minä aikoja sitten olen hakenut hänen tapaistaan henkilöä.

— Mainiota isä, sinä olet enkeli! huusi Siljo hypäten konsulin kaulaan.

Mutta tämä työnsi hänet luotaan sanoen:

— Tyst, tyst. Ellei Svensson suorita tutkintoaan ja ellei hän suoriudu hyvin toimessaan, niin — —

— Silloin me erkanemme ikipäiviksi, minä menen naimisiin Viken inhoittavimman toverin kanssa ja Martti lähtee merille, nauroi Siljo ja syleili vuoroin konsulia ja konsulinnaa, joka sanoi:

— Jallu, Jallu! Mitenkäs käy, jos Svensson täyttää sinun ehtosi?

— Silloin minä siunaan heidät ja sinä saat ommella reikäompelusta tomuliinoihin.

— Sitä sinä et saa tehdä, et missään tapauksessa.

— Minä siunaan kuin siunaankin. Se on viimeinen sanani.

Svensson oli seisonut kuin puusta pudonneena. Vihdoin hän sai sanotuksi:

— Koko elämäni minä olen kiitollinen tästä mahdollisuudesta. Tällaiset ehdot ovat loistavat, enkä ikinä voinut toivoa sellaista. Siljo on monta vuotta ollut minulle saavuttamaton unelma ja nyt minä en oikein voi uskoa onneani.

— Älä siunaa heitä, Jallu, varoitti konsulinna vielä.

— Antaa isän siunata, kun hän kerran on sellaisella päällä. Etkö samaa kyytiä siunaisi minuakin ja kasinon Duttia? pilkkasi Vikke.

— Tyst, hävytön poika, sanoi konsuli.

— No ei sitten, ei väkisin. Ja totta puhuen on Svensson kyllä Siljon arvoinen. Saanko esittää lähempää tuttavuutta? Nimeni on Viktor.

— Kiitoksia, minä olen Martti.

— Tämä on jo liikaa, sanoi Saila. — Minun nimeni on neiti Karivuori.
Tule, äiti, ennenkuin autoilijamme kutsuu sinua tädiksi.

— Mitä ihmiset sanovat? Mitähän he sanovat? haihatteli konsulinna mennessään Sailan kanssa ulos.

— Siinä on äidin sielun kuva: "Mitä ihmiset sanovat", nauroi Vikke.

— Svensson ei saa vielä kutsuu minua sedäksi, se tulee, perästäpäin. —
Nyt on parasta, että Svensson tulee Helsinkiin. Hän saa asua huoneessa,
joka on konttorihuoneistoni vieressä. Siellä on rauhallista lukea.
Täällä on tilanne hiukan jännitetty, järjesti konsuli.

— Minä koetan ansaita konsulin luottamuksen. En tiedä, kuinka kiittäisin, sopersi Svensson.

— Tyst. Hyvää yötä, ja konsuli puristi Svenssonin kättä.

— Hyvää yötä Martti, sanoi Vikke ja teki samoin.

Svensson pyörähti ympäri ja meni ulos huoneesta.

Hän tunsi ylivoimaista liikutusta. Elämä oli elämisen arvoista, kun taistelu onnen puolesta alkaisi todenteolla.

* * * * *

Seuraavana päivänä pysyttelivät konsulinna ja Saila huoneissaan. Tohtori Reini oli lähtenyt varhain aamulla kokopäivän retkelle saaristoon.

Svensson pani kokoon tavaroitaan, sillä hänen oli määrä lähteä jo iltapäivällä konsulin kanssa Helsinkiin.

Konsuli järjesteli papereitaan, kun Siljo tuli sisään ja sanoi rukoilevasti:

— Minusta on kovaa, että me emme saa olla kirjeenvaihdossa Martin kanssa, rakas isä.

— Tyst, sanoi konsuli.

— Emmekö me saa sanoa hyvästi toisillemme?

— Te ette ole kihloissa, ettekä saa antaa aihetta puheisiin.

— Viisi minuuttia kahden kesken, isä!

— Tyst.

Siljo meni huoneeseensa ikkunan ääreen. Sieltä hän näki puutarhurin rakennukseen ja joskus jonkun, joka liikkui pihalla.

Vähän ajan kuluttua kulki konsuli autovajaan päin. Siljo kuuli avonaisen ikkunan läpi, kuinka hän huusi Svenssonia mukaansa. Täytyi keksiä jokin keino tavata tätä. Ehkä Heli auttaisi? Hän oli tietysti jo aikoja arvannut asian heidän yhteisillä kasvinkeräysmatkoillaan.

Siljo meni hiljalleen kohti vajaa. Kun hän tuli ovelle, kääntyi Svensson äkkiä, tarttui häntä molempiin käsiin ja katseli häntä niin loistavin silmin, että henki salpautui.

Konsuli katseli heitä hetken ja sanoi:

— Minä menen Törmäsen luo kymmeneksi minuutiksi.

Ja nämä kymmenen minuuttia hämärässä vajassa eivät koskaan unohtuneet
Siljon ja hänen rakastettunsa elämässä.

Iltapäivällä Svensson lähti. Hän kävi tapaamassa konsulinnaa. Tämä sanoi vain:

— Hyvästi Svensson. Minä toivon, ettei hän suoriudu tutkinnossaan. Hän on hyvä mies, mutta hän ei ole pysynyt lestissään.

— Kun minä saavutan oikean paikkani, niin kyllä minä siinä pysyn.
Hyvästi konsulinna, sanoi Svensson ja meni.

Konsuli sanoi vaimolleen hyvästit vain oven raosta.

— Hyvästi, Helma. Rauhoitu sillä aikaa, kun minä olen poissa. Elokuun minä vietän Sankarivuorella. Vikke on luvannut hoitaa auton ja moottorin ja siitä hyvästä minä maksan hänen velkansa. Svenssonista minä vielä teen suuren herran. Se on yhtä mielenkiintoista kuin hoitamattoman maatilan ensiluokkaistaminen. Suutelun sinua, kun palaan — jos sinä olet vähemmän hapan.

— Minä varoitan sinua viimeisen kerran, Jallu. Älä anna siunaustasi sellaiselle, joka käyttää sitä väärin ja tekee sinun tyttäresi onnettomaksi parin tuhannen markan palkalla kuussa.

— Tyst. sanoi konsuli ja sulki oven.

* * * * *

Vaikeinta oli Svenssonin selviytyä Aliinasta. Tämä auttoi häntä kaikin puolin, mutta neuvoi samalla koko ajan.

— Vensson jää nyt hyvästä paikasta, kun on asettanut oman persuunansa niin korkealle, että lankeemus seurasi, niinkuin tuomio seuraa ihmisten tekoja. Eikö hänelle olisi kelvannut osuuskaupan neiti, jolla on rannekello ja näyttelee nuorisoseurassa? Minä jo aloin uskoa, että hän alentuisi riiaamaan Heliä.

— Aliina on nyt väärällä tolalla. Aikaa myöten selviävät asiat. Mitä
Heliin tulee, niin hän on paljon saavuttamattomampi kuin Siljo.

— Mitä?

— Kuin Siljo-neiti, tarkoitin. — Helistä ei ole meikäläiselle. Aliina katsoo tuonne ulos. Siellä seisoo Vikke-herra ja aukaisee hänelle portin ja antaa hänen kulkea edellään sen läpi. Ja kuitenkin hän luulee Heliä sisäköksi.

— Kun on kaunis, niin herrat huomaavat.

— Aliina, joka on vanha viisas, tietää, ettei se ole sitä. Nyt minä olenkin valmis. Kiitos Aliina.

Konsulin ja Svenssonin lähdettyä elettiin huvilassa hyvin hiljaisesti.
Mutta elämä oli kuitenkin jännitettyä.

Siljo vetäytyi omaisistaan ja liittyi yhä enemmän Heliin. Tälle hän kertoi ilonsa ja huolensa.

Saila oli pureva ja onneton. Hän kävi epätoivoista taistelua tohtorin suosion voittamisesta ja vaani tämän tekoja.

Jännittävintä olivat Helin ja tohtorin välit. Edellinen vältti jälkimmäistä, mutta harmitteli kuitenkin itsekseen, etteivät he voineet seurustella luonnollisesti.

Kerran Heli oli astumassa portaita alas yläkerroksesta, kun tohtori tuli ylöspäin ja sulki hänellä tien sanoen:

— Ettekö tulisi tänä iltana kävelemään näköalavuorelle rantatietä pitkin? Meri on suurenmoinen kuutamossa.

— Voimme ihailla sitä kumpikin tahollamme, sanoi Heli.

— Minä tahtoisin nähdä teidän silmänne ja hiuksenne kuun valossa.

— En voi tulla. Astukaa syrjään, tohtori.

— Ette tahdo, Heli-neiti, sanoi tohtori ja väistyi.

— En näissä oloissa, sanoi Heli ja juoksi alas.

V.

KAUPUNGISSA.

Meri oli monta kertaa kirjoittanut Helille ja pyytänyt tätä luokseen Maarianhaminaan, jossa hän äitinsä ja Eilan kanssa oli ollut kolme viikkoa.

Mutta Helin oli vaikea päästä vapaaksi. Sankarivuorella oli aina jotakin touhua.

Pari kertaa oli Heli nähnyt tuttuja Helsingistä ja aluksi hän pelkäsi joutuvansa ilmi. Ensimmäinen oli kamreeri Sarkamaan vanha ystävä Sjöblom pankista, joka tuli liikeasioissa konsulin luo. Mutta hän ei katsonut Heliä leukaa ylemmäksi, ei edes antaessaan juomarahoja.

Alussa oli Helistä juomarahojen vastaanottaminen nöyryyttävintä koko tilanteessa, mutta vähitellen hän tottui siihen, niinkuin muuhunkin virkaan kuuluvaan. Ihmeekseen hän huomasi saaneensa enemmän juomarahoja kuin palkkaa, sillä Karivuoret seurustelivat enimmäkseen rikkaitten kanssa.

Toinen helsinkiläinen oli vaarallisempi, sillä se oli nainen — neiti, joka oli ollut Helin opettaja alaluokilla. Onneksi hän oli vain kahvilla, mutta ennätti kuitenkin sanoa:

— Teidän sisäkkönne muistuttaa erästä oppilastani. Mutta tämä lueskelee yliopistossa ja on muistaakseni vaaleampi ja lyhempi.

Nyt, kun konsuli oli lähtenyt, sai Heli tilaisuuden päästä Meriä ja
Eilaa tervehtimään.

Konsulinna, Saila ja Siljo lähtivät Turkuun. Paitatehtailija oli kutsunut heidät luokseen. Saila kysyi tohtori Reinin mielipidettä, ja kun tämä innokkaasti suositteli matkaa, niin hän päätti lähteä. Vikke oli jo Turussa laulujuhlilla — hän yhtyisi heihin siellä. Aliina lupasi hoitaa tohtoria ja taloutta sillä aikaa, joten Heli sai lomaa lauantaiksi ja sunnuntaiksi.

Heli lähti pienellä laivalla, joka poikkesi Sankarivuoren laituriin.

Törmänen ja Aliina saattoivat häntä ja huiskuttivat rannalla.

— Mikä siinä tytössä lie, joka erottaa hänet muista? sanoi Törmänen.

— Hänellä on hienot kädet ja jalat. Puku on yksinkertaisen maukas ja käynnissä on jotakin erikoista. Vertaisenaan häntä vain ei osaa kohdella. Uskaltaisiko Törmänen ottaa vyötäisistä? kysyi Aliina.

— Mitäs minä, karkea maantonkija. Svenssooni on oppinut hänellä paljon viisautta tänä kesänä.

— Minä luulin, että Venssonni se opetti, sanoi Aliina.

— Sen verran minä kuulin, että Svenssooni se kysyi ja Heli neuvoi.

— Kyllä sillä Helillä on viisautta enemmän kuin monellakaan tässä talossa. Näkisi konsulinnakin, minkälaisia kirjoja se lukee huoneessaan, niin ei ilkeisi ylpeästi kohteita. — Tulkaa nyt Törmänen keittiöön juomaan kahvia, kun kerran on rauha talossa.

Kun Heli tuli kaupungin rantaan, oli Meri häntä vastassa.

— Me olemme odottaneet sinua kuin kissa hiirtä. Kuinka sinä olet sievä ja hieno, Heli! Voiko kukaan aasi luulla sinua sisäköksi? Minä tulin yksin tänne saadakseni kuulla sinun satumaailmastasi. Näytäpäs ensiksi käsiäsi, jotka olivat luokan ylpeys. Kas vain hiukan ruskeat, muuten hyvin hoidetut. Siitä päättäen sinun ei ole tarvinnut tehdä raakaa työtä, puheli Meri tyttöjen kulkiessa käsikoukkua rannasta.

— Työn puolesta ei ole hätää. Siivousta, kukkien järjestelemistä maljakkoihin, vieraitten passailemista ja tarjoilemista pöydässä. Minä olen oppinut uudelleen niiaamaan — päätä ei saa kumartaa nuorille herroillekaan, sanoi Heli.

— Jännittävää! Kerro herrasväestäsi oikein tarkkaan.

Ja Heli kertoi pitkin matkaa. He istuivat puiston penkille ehtiäkseen puhua.

— Talon nuori herra rakastuu sinuun ja luopuu perinnöstään saadakseen sinut. Eikö niin? kysyi Meri.

— Vikke Karivuori ei ikinä luopuisi perinnöstään tytön takia. Alussa hän oli hiukan tunkeileva, mutta minä katselin häntä näin, ja se auttoi, sanoi Heli ja katseli kopeasti olkansa yli Meriä.

— Sinä olet mainio. Kuka opetti sinulle tuon ruhtinaallisen eleen?

— Täytyy oppia paljon elämän viisautta, kun on sellaisessa asemassa, että on pakko suojella itseään. En minä ymmärrä, mikä minua ennen suojeli, mutta harvoinpa minun tarvitsi pelätä herrojen lähentelemisiä. — Karivuorella seurustelee paljon nousukkaita ja Viken tapaisia kevytmielisiä ylioppilaita.

— Mutta eikö sinulla ole ollut pienintäkään hakkailua siellä? Sehän on luonnotonta.

— Kuinka sellainen kävisi päinsä. Minähän seurustelen vain oman herrasväen tai vieraitten palvelijoitten kanssa. Heihin voin ihastua nyt yhtä vähän kuin ennenkin. Heidän inhimilliset ja usein ihailtavat puolensa ovat tosin selvenneet minulle aivan toisella tavalla kuin ennen. Herrasmiesten kanssa minä en voi seurustella ensinkään. Jos vastaisin heille nokkelasti tai pitäisin hauskaa heidän kanssaan, niinkuin me esim. teemme osakunnassa, niin joutuisin pian toimestani, huolimatta herrojen suosiosta, jonka helposti voittaa.

— Entäs se tohtori? Eikö hän ole harrastettava mies?

— Miksei, mutta hän on enimmäkseen karttojensa ääressä tai samoilee pitkin luotoja, sanoi Heli huolettomasti.

— Ahaa tuollainen vanha, oppinut herra. Mitä sinä muuten pidät ihmisistä katsottuina kalaperspektiivissä?

— Millä tavalla?

— Kalaperspektiivi on vastakohta lintuperspektiiville. Se tahtoo sanoa: alhaalta päin.

— Kalat näkevät tosiaankin ihmisten konstit ja koukut. Minä en ihmettele ollenkaan, että sanotaan: "Kukaan ei ole suuri kamaripalvelijansa silmissä." Elleivät ihmiset olisi tottuneet olemaan kokonaan välittämättä palvelijoitten ajatuksista, niin he kauhistuisivat sitä, että vieraat ihmiset näkevät ja kuulevat sellaista, mitä he peittelevät parhaimmilta ystäviltään, sanoi Heli.

— Eikö sinua hävetä olla läsnä perhekohtauksissa?

— Alussa minä häpesin ja menin pois, jos suinkin voin. Pahinta oli kuulla Viken tai Sailan nenäkkyyttä vanhempiaan kohtaan. Mutta pian minä käsitin, että jokainen oli pohjaltaan tyytyväinen asian tilaan, ja minä itse en estänyt ketään sanomasta epähienoja moitteita toisille. Siljo on kuitenkin hyvin erilainen kuin muu perhe. Hän on hillitty ja kärsii alituisista kahnauksista kotona.

— Kerrotaanko nyt äidille ja Eilalle sinun seikkailusi?

— Ei missään nimessä! Minun asemani tulisi vieläkin epävarmemmaksi. Svensson ja Siljo tietävät, etten minä ole oikea sisäkkö. Aliina sanoo usein, että minä olen varmaankin palvellut presidentillä, ja Törmänen sanoo yhtä usein Heli-neiti kuin Heli. Maa huojuu jo allani.

Itsekseen hän lisäsi: "Puhumattakaan tohtorin epäilyksistä."

— Eilaan ei todellakaan voisi paljon luottaa. Hän keksisi luultavasti jonkin juonen päästäkseen Sankarivuorelle ja rupeaisi kujeilemaan, nauroi Meri.

— Onko teillä ollut hauskaa täällä?

— On vinhan hauskaa. Me olemme purjehtineet, kylpeneet, tanssineet ja olleet iltasilla maailmannaisia. Ainakin Tuovi ja minä. Eila on hermostuttava, kun hän koettaa olla hieno ja aikaihminen. Äiti kasvattaa häntä väliin, mutta se on jokseenkin toivotonta. Onneksi Bressaborg-herrat ovat olleet poissa näyttämöltä. Sen sijaan on täällä eräs apteekkari Jokki Jurmo, joka on meidän kintereillämme. Eila sanoo, että hän on taivaallisen sukkela ollakseen vääräsäärinen.

— Mitä sillä on tekemistä sukkeluuden kanssa?

— Eilasta hänen tulisi olla alakuloinen sääriensä takia. — Nyt on aika lähteä kotiin päin. Äiti on tullut kylvystä ja lounas odottaa.

Haavistot olivat vuokranneet hauskan, kalustetun huvilan hiukan kaupungin laidassa. Heillä oli palvelija mukanaan ja he söivät osittain kotona.

Eila tuli hitaasti vastaan. Hänellä oli kädessä kiinalainen päivänvarjo ja keltaisessa tyllipuvussa oli kahdeksan pientä rypytystä. Lyhyet hiukset olivat käherretyt koko kikkuralle.

— Päivää Heli! Ihanaa, että vihdoinkin ilmestyit suureen maailmaan. Kuinka sinä jaksat kasvitieteillä näin ihanalla kesällä? Oletko sinä muuttunut Polentillaksi tai lampsaanaksi? Missä sinä olet piileksinyt?

— Täällä Ahvenanmaalla minä olen samoillut metsiä ja soita. Minusta sinä itse loistat kuin Potentilla, Eila, nauroi Heli.

— Onko se kaunis kukka? Minä muistan monta nimeä, mutta en sitä minkälaiseen kasviin ne kuuluvat. Ja paljon historiallisia nimiä minä muistan, mutta en, mitä he olivat tai tekivät — paitsi Agricolaa, joka keksi suomen kielen. Minulla on hyvä muisti, mutta huono järjestysaisti.

Sisällä tuli Merin äiti vastaan ja sanoi sydämellisesti:

— Tervetuloa, Heli. Me olemme jo kauan odotelleet sinua. Minä toivon, että voit viipyä monta päivää luonamme. Merillä on makuukelpoinen sohva huoneessaan.

— Kiitoksia paljon, mutta sunnuntai-iltana on minun lähdettävä.

— Joko Meri kertoi meidän tämäniltaisista suunnitelmistamme? Minä varoitan sinua ennakolta hakkailemasta apteekkariani. Sinä tunnet hänet vääristä sääristänsä, ellei hän ole pukeutunut munkiksi, sanoi Eila.

— Tulkaa nyt aamiaiselle, siellä voitte pohtia asioitanne, sanoi rouva
Haavisto.

Maukas aamiainen oli katettu sireenimajaan pihalle.

Heli nautti istuessaan taas herrasväen lailla katetussa pöydässä. Sankarivuorella palvelijat söivät melkein samaa kuin herrasväkikin, mutta kuitenkin oli suuri ero syödä näin sisällä.

— Kerro nyt, Meri. Minä en ehdi, sillä puhuessa munakas menee liian hitaasti vatsaonteloon, sanoi Eila käyden käsiksi ruokaan.

— Me olemme päättäneet ottaa sinut, Heli, mukaamme naamiaisiin, jotka ovat tänä iltana kasinolla. Meillä on jo liput kaikille. Sinne tulee valittu seura ja meidän on täytynyt taata sinut intendentille päästäksesi mukaan.

— Mitä te keksitte? Eihän minulla ole pukuakaan.

— Eikö ole! sanoi Eila ja juoksi sisään.

Palattuaan oli hänellä sininen, silkkinen puku käsivarrellaan.

— Sinusta tulee kellokukka — Carum carvi.

— Campanula, oikaisi Helvi.

— Älä ole liian asiallinen, se ei ole naisellista. Katso tätä sielukasta kellohametta ja kellohattua! Ne sopivat sinun silmiesi väriin ja minä olen hankkinut ne suurilla kärsimyksillä Helsingistä, josta äiti lähetti ne.

— Mitä kärsimyksiä ne olivat? kysyi Heli.

— Kirjoittanut äidille ja hakenut postista ja itse silittänyt ja muuta sellaista. Minä olen pitänyt sitä kerran tanssiaisissa ja Schuster sanoi, että se on reizend. Nyt hän saa poissaolonsa tähden syyttää itseään, että minä reistaan toista.

— Ketä niin?

— Vitsikästä apteekkaria, jonka nimi on Jokki Jurmo. Eikö se ole soinnukas nimi? Tuletko nyt juhlaan sellaisilla ehdoilla, Heli?

— Millaisilla ehdoilla?

— Ettet viettele apteekkaria oikealta tieltä, se on minun ihailemisestani, jolle hänen viaton parempi minänsä on antautunut.

— Älä hupsuttele, Eila. Sinä olet ollut kerrassaan kiltti, kun olet hankkinut minulle tämän ihastuttavan puvun. Mutta minä luulen, että se on liian väljä, sanoi Heli, jonka mieli alkoi tehdä juhlaan.

— Sitä voi kaventaa. Katsos minkälaisia jännittäviä vihreitä lieskoja hameessa on. Ne ovat lehtiä, sanoi Eila ripustaen hameen sireenipensaan oksaan.

— Tuovikin tulee mukaan, mutta hän laulaa siellä ja esiintyy tavallisessa tanssipuvussa, sanoi Meri.

— Ai, Tuovista minä muistan, että minä tapasin aamupäivällä sen tohtorin, joka oli niin ihastunut hänen lauluunsa edellisissä kasinojuhiissa ja jonka minä esittelin teille molemmille. Nyt minä sanoin hänelle, että me menemme naamiaisiin, ja hän lupasi tulla mukaan. Minä kehoitin häntä pukeutumaan pohjoisnavaksi, koska hän on maantieteilijä.

— Mitenkähän se tapahtuisi? kysyi Meri.

— Harteilla valkoinen vaippa, johon olisi maalattu jääkarhuja ja revontulia ja pää olisi itse napa. Mutta tohtori sanoi ennemmin esittävänsä karhua.

— Kuka tohtori se oli? kysyi Heli, jonka mielenkiinto heräsi.

— Minä en muista hänen nimeään, mutta hän voi hyvinkin hurmata sellaisia, jotka eivät vaadi säkenöivää pirteyttä, niin kuin minä. Tuoville olisi terveellistä rakastua häneen, se syventäisi hänen taiteellista näkemystään tai tempperamenttiaan. Sillä tohtori on kaunisnenäinen nero, vaikkei pirteä.

— Tuovi alkaa olla vaativainen. Kaikki imartelevat häntä. Hän on yhtä paljon muodissa kuin polkkatukka, sanoi Meri.

— Mutta tohtorin tapaista olisi ihastua asialliseen naiseen, eikä monikaan voisi vastustaa sellaista väkevää ja viisasta miestä, sanoi Eila.

— Etkö sinäkään, Meri, muista hänen nimeään? kysyi Heli jännittyneenä.

— Se oli Roine, ei kun Neiri. Tosiaankin, Renne se oli.

— Niin Runni se oli, vahvisti Eila.

— Sen täytyi olla Reini, ajatteli Heli. — Mutta tietysti se ei ollut sitä, mitä toivoi. Kuinka tytöt voivat unohtaa nimen, jos se todellakin oli Jori Reini! Ainoa mies, jota kannatti ajatella.

Heliä alkoi epäröittää lähteä koko juhlaan. Sattuisi joku Karivuorten tutuista tuntemaan. Mutta halu oli suuri ja suurimman osan iltaa oltaisiin naamioituina.

Tytöt viettivät hauskan päivän. He kävivät kylpemässä ja ostoksilla.
Kotiin tultuaan he järjestyivät puhujaan.

Eila oli mustalaistyttö. Toiset koettivat sanoa, että puku ei sopinut hänen vaaleisiin hiuksiinsa ja harmaisiin silmiinsä. He ehdottivat Aino-pukua. Mutta Eila sanoi tahtovansa olla tulinen ja koristeellinen. Vihdoin he päättivät, että Eila olisi Preciosa, jonka mustalaiset olivat ryöstäneet hänen aatelisilta vanhemmiltaan.

Meri oli itse sommitellut pukunsa. Hän oli tähtitaivas. Siniselle hameelle oli neulottu Kalevan miekka ja Otava. Rouva Haaviston jalokivinen koriste loisti Pohjantähtenä tummissa hiuksissa.

— Saa nähdä, että kymmenen herraa vertaa Merin silmiä tähtiin. Muista kertoa meille, kuka on keksinyt parhaimman vertauksen, sanoi Eila ja nousi tuolille nähdäkseen lyhyen hameensa heilahtavan.

Rouva Haavisto oli iltapuvussa ilman naamiota, kuten muutkin vanhemmat kylpyvieraat.

Kun he vihdoin kaikki saapuivat, olivat juhlat alkaneet.

Koko tanssisali oli koristettu köynnöksillä ja värillisillä valoilla ja puistoakin valaisivat kirjavat lyhdyt. Luonnollinen kuu teki tunnelman satumaiseksi.

Tytöt erosivat heti rouva Haavistosta ja toisistaan, ettei heitä tunnettaisi.

Loistavia, tyylikkäitä pukuja näkyi kaikkialla, mutta myöskin tavallisia iltapukuja. Useat herrat olivat ilman naamiota.

Niin oli Tuovikin, joka seisoi lähellä ovea. Heli meni puhuttelemaan häntä.

Pari Tuovin tuttavaa herraa lähestyi heitä ja heidät esiteltiin
Helille. — Tässä on neiti Campanula rotundifolia, kissankello, sanoi
Tuovi.

Toinen herroista oli ylioppilas ja nimeltään Viima. Hän pyysi Heliä tanssiin.

— Varo, ettei Viima puhaltele kissankelloa soimaan, niin että heteet katkeavat, sanoi Tuovi.

— Ei hätää, kyllä minä tämän kellon hoidan, vaikka sillä onkin viisi kieltä — pentandria-luokkalainen, nauroi ylioppilas ja vei Helin tanssiin.

Kun soitto lakkasi, käveli Heli Viiman kanssa puistossa. Sivuuttaessaan pienen pöydän näki hän Tuovin istuvan sen ääressä ja puhelevan jonkun kanssa. Tämä oli kääntynyt poispäin, mutta Heli tunsi hänet kuitenkin heti tohtori Reiniksi. Hän oli ilman naamiota.

Heli istuutui viereiseen pöytään ja hänen kavaljeerinsa meni hakemaan virvokkeita.

Samassa tuli Eila ja kumartui kuiskaamaan Helille:

— Ajatteles, että toinen Bressaborgeista on täällä. Hän on kamalan rakastunut ja minä tunnen, että jotakin kypsyy minussakin.

— Entä apteekkari?

— Hui, hai, mitä minä apteekkarista, varsinkin, kun hän ei ole täällä. Sano pian, mitä on saksaksi: älkää olko niin tulinen? Onko se brennend vai feurig vai hitzig?

— Onko Schuster tulinen?

— Niinkuin silitysrauta, jonka päälle sähkö on unohtunut koko päiväksi.

— Mitä Neumann sanoo?

— Hän voi olla Neumann yhtä hyvin. Ei heitä erota naamion takaa, sillä he suhisevat samalla tavalla ja rikkovat r:iä.

— Kumpaa sinä sitten rakastat?

— Häntä, joka on täällä. Ja sitä minä teen jomman kumman kuolemaan asti. Katso tuolla hän seisoo ritaripuvussa. Voitko kuvitella uljaampaa olentoa? Sääretkin ovat suorat, sanoi Eila ja vertasi niitä apteekkarin paljon puhuttuihin sääriin.

— Eikö meillä ole kaikilla ihanaa? jatkoi hän. — Intendentti hakkailee Meriä, sinulla on hauskaa ja Tuovi puhuu korkeista asioista ja ihanteista tohtorinsa kanssa. He ovat luodut toisilleen, mutta tohtori kuuluu sellaisiin, joita ei saa kosimaan vähällä. Sano vielä, saksaksi: Ovatko saksalaiset uskollisia vaimoilleen?

Helin käännettyä lauseen meni Eila ritarinsa luo. Ylioppilas Viima saapui myöskin jäätelöineen.

He puhelivat jonkin aikaa, mutta Heli oli hajamielinen, sillä Tuovin ja
Reinin nauru viereisestä pöydästä hermostutti häntä.

Kun he soiton alkaessa menivät tanssisaliin, pysäytti Tuovi heidät ja kysyi:

— Onko sinulla ollut hauskaa?

— Suurenmoista, Tuovi. Mikset sinä tanssi?

— Minä pelkään vilustuvani konserttiini, jonka annan parin viikon kuluttua Turussa, sanoi Tuovi.

— Saanko kysyä, kuka te olette, ihana kukka, jonka ääni soi tutulta? kysyi tohtori vilkkaasti.

— Kissankello — Campanula rotundifolia. Eikä Veronika, jos sattuisitte erehtymään, sanoi Heli kurillaan ja jatkoi nopeasti matkaansa.

— Kuka hän oli, neiti Havas? kysyi tohtori tältä.

— Voitteko kuvitella, että minä ilmiantaisin ystäväni?

— Ette tarvitsekaan. Tunsin neiti Heli Sarkamaan.

— Hänen äänensä onkin niin erikoisen soinnukas ja helposti tunnettavissa. Tutustuitteko te metsiä samoillessa? Tehän olette molemmat luonnontieteilijöitä.

— Minä tapasin Heli-neidin tuttavieni luona, mutta minä en tiennyt, että hän lukee luonnontieteitä.

— Hän lukee kandidaattia.

— Hiukan merkillisellä tavalla. Eikö teistäkin, neiti Havas?

— Hän on hyvin tarmokas ja etevä. Minusta hän on hoitanut hyvin opintonsa.

— Monipuolinen hän ainakin on. Näin hänet jo Helsingissä, eräs tuttava sanoi minulle hänen nimensä.

He puhelivat pitkän aikaa Helistä. Tuovi kertoi tämän kodista ja heidän yhteisestä koulunkäynnistään.

* * * * *

Sillä aikaa Heli tanssi innokkaasti. Hän oli aina pitänyt tanssista ja tahtoi nyt nauttia.

Kunhan vain jalat eivät olisi tuntuneet lyijyn raskailta. Hän ihmetteli, että Viima kehui hänen kevyttä tanssiaan. Rintaakin ahdisti ja silmäluomet olivat raskaat. Kaikista luonnottomin oli kieli. Sitä täytyi pakottaa liikkumaan, muuten se olisi herpaantunut.

Mutta koska hän oli nainen, tuli hän yhä vilkkaammaksi ja pirteämmäksi, kuta enemmän hän tunsi masennuksen valtaavan mielensä.

Ja koko ajan hän tiesi, mitä tohtori Reini teki. Monta kertaa hän huomasi, että tämä haki häntä. Mutta silloin Heli kääntyi toisten puoleen tai lähti tanssiin. Hän olikin säteilevä, tanssi hurmaavasti ja laski leikkiä, niin että hän pian oli iloisen joukon keskipisteenä.

Hänen sisin minänsä seurasi Reiniä, joka aina uudelleen palasi Tuovin luo. Tämä istui kylpylän lääkärin pöydässä ja siihen kokoontui sellaisia, jotka eivät tanssineet. Mitähän tohtori ajatteli Karivuoren sisäköstä, joka oli tunkeutunut kylpylän hienoston joukkoon?

Sivumennen hän tapasi Merin, joka sanoi:

— Minulla on ollut neljä seikkailua. Ensin vaihdoin kuolettavia laukauksia (silmäniskuja naamion kautta) ylpeän meriupseerin kanssa. Sitten joku mustasukkainen aviomies kielsi minua tanssimasta intendentin kanssa.

— Luuliko hän sinua rouvakseen?

— Luuli varmaankin. Minä kehoitin häntä menemään lapsia hoitamaan kotiin, sillä nyt minä tahdoin kerran huvitella. Hän kiristi hampaitaan ja sanoi, että tämä leikki tulisi minulle kalliiksi. Tahtoisin nähdä hänet rouvineen huomenna aamiaispöydässä. Luultavasti rouva ansaitsee myrskyn, koska hän ei ollut kertonut miehelleen, minkä puvun hän valitsisi.

— Paljonpa sinä olet ehtinyt.

— Ei siinä vielä kaikki. Kolmas herra, joku tuomari, sanoi ihailleensa minua Liitupiirissä Kansallisteatterissa. Luulikohan hän todella minua Ruth Snellmaniksi?

— Se ei olisi ihme. Mitä sinä sanoit?

— Minä sanoin, että se ilahduttaa minua, sillä minusta se osa on erikoisen vaikea tulkita taiteellisesti. Ja sitten me puhutimme pitkään elämästä kulissien takana ja taiteilijoitten vaikeuksista pikkumaisuuksien ja juonien ympäröimänä. Muutamiin kysymyksiin oli hankala vastata, sillä narrata minä en tahdo.

— Esimerkiksi mihin?

— Kun hän kysyi, eikö ollut vaikeaa yhdistää perheenemännän ja näyttelijättären tehtäviä? Minä sanoin vain että: "sanokaas muuta." Hän lupasi tulla tervehtimään minua teatteriin ensi syksynä. Mitähän Ruth Snellman sanoo, kun hän ilmestyy teatteriin ja puhuu Maarianhaminan muistoista.

— Sehän oli jännittävää. Oletko nähnyt Eilaa täällä? kysyi Heli.

— Kerran vain sivumennen. Hän kuiskasi minulle sormi suulla:
"Ratkaiseva hetki lähenee. Minun kohtaloni riippuu hiuskarvan varassa."

— Eilan puheista ei koskaan tiedä tolkkua.

— Kunhan vain Bressaborg-herrat eivät olisi liikkeellä?

— Sitä he ovatkin. Hän kertoi ainakin toisen heistä esiintyvän ritarin hahmossa tänä iltana.

— Siitä tulee aika jupakka. Minun täytyy varoittaa äitiä. Hän on luvannut pitää Eilan herratuttavia silmällä siltä varalta, etteivät Bressaborg-herrat saisi tilaisuutta lähestyä häntä.

— Sinun äitisi sanoi minulle olevansa väsynyt ja lähti kotiin. Hän ei tahtonut häiritä sinun huviasi. Minä lupasin hänelle, että me emme viipyisi hyvin myöhään täällä.

— Mitä ihmeellä minä nyt teen? Koetetaan etsiä Eilaa ja erottaa hänet ritaristaan.

Soitto alkoi taas, ja molemmat tytöt vietiin tanssiin.

Tanssin jälkeen tuli Tuovi Helin luo ja sanoi:

— Tule nyt hetkeksi puistoon. Siellä on hurmaava paikka, josta näkee kuun valaiseman meren.

— Siellä on kylmä, istutaan täällä väitteli Heli.

— Tästä saat hartialiinan. Yö on sitäpaitsi lämmin. Minulla on asiaa sinulle, ja Tuovi veti Helin mukaansa.

Köynnösten ympäröimän huvimajan luona pysähtyi Tuovi ja sanoi:

— Mene sisään, minä puhdistan kenkäni, ne ovat tahraantuneet.

Heli työnsi lehvät syrjään ja meni sisään. Hänen eteensä avautui suurenmoinen näköala kuun hopeoimalla merelle.

Mutta hän ei ehtinyt ihailla sitä, sillä joku tarttui hänen käsiinsä ja veti hänet penkille istumaan.

Eivät mitkään muut kädet saaneet puristuksellaan sillä tavalla koko olentoa lämpiämään.

— Heli, te olette kiusannut minua koko illan. Minä en sietänyt enempää ja sentähden minä pyysin Tuovi-neitiä järjestämään niin, että minä saisin tavata teitä, sanoi tohtori Reini ja veti naamion Helin kasvoilta.

Heli ei vastannut mitään, hän ei voinut liikkua eikä avata suutaan, niinkuin käy jokaisen naisen, tunteitten joutuessa liikajännitykseen.

Tohtori piti yhä hänen käsiään omissaan ja puhui hillityllä äänellä:

— Minä puhun nyt asiat minun puolestani selviksi. — Kun minä ensi kerran näin teidät Sankarivuorella, niin tunsin teidät heti. Viime keväänä olin nähnyt teidät Granfeltin konsertissa, jossa minä istuin pari tuolia teistä. Koko illan minä ihailin teidän suloisia, sinisiä silmiänne. Niin viatonta ja samalla syvää katsetta en ole nähnyt kenelläkään toisella. Muistan vielä vaalean kiharan, joka heilui ylioppilaslakin vasemmalla syrjällä. Vierelläni istuva tuttava tervehti teitä ja häneltä sain kuulla nimenne.

— Ja tästä ette sanoneet mitään Sankarivuorella? sanoi Heli hämmentyneenä.

— Miksi minä olisin pilannut teidän pientä näytäntöänne siellä?
Sitäpaitsi minä pelkäsin karkoittavani teidät koko paikasta.

— Teidän olisi pitänyt kohdella minua asemani mukaan.

— Minun teki mieli vääntää niskat jokaiselta, joka kohteli teitä asemanne mukaan. — Koko kesän olen elänyt yhden ainoan tunteen vallassa. Joka päivä on ollut aina uusi, joka hetki elämisen arvoinen. Kaikki muu on ollut mitätöntä siihen verrattuna, että minä olen nähnyt teidät, Heli. Ja kumminkin minä olen saanut puhua ja seurustella teidän kanssanne vain melkein varkain. Mutta minä olen rakastunut teihin päivä päivältä yhä kiihkeämmin. Teistä — Sankarivuoren pikku sisäkkö — riippuu minun onneni.

Heli ei voinut puhua. Hän tunsi vahvojen käsivarsien kiertyvän ympärilleen ja sydän löi rajusti. Ruskeitten silmien loisto huumasi hänet ja hänen kohtalonsa oli ratkaistu.

* * * * *

Kun he tulivat huvimajasta, olivat kaikki riisuneet naamionsa.

— Nyt me tanssimme yhden kerran. Se on ainoa tanssini tänä iltana, Heli.

— Nyt en minäkään tahdo tanssia muitten kanssa, Jori.

Lyijy oli sulanut Helin jaloista, mutta rintaa ahdisti vielä. Se oli niin suloista ahdistusta, että hän toivoi sen kestävän koko elämän.

Se tanssi oli Helistä yliluonnollisen ihana. Hän saisi elää ikuisesti tämän vahvan miehen suojelemana. Eikä onnella olisi rajaa eikä loppua.

Pian tuli Meri, joka oli löytänyt Eilan, ehdottamaan kotiinmenoa.

Heli esitteli tohtori Reinin Merille ja sitten he lähtivät kaikki neljä kotiin.

Heillä oli lyhyt matka kävellä ja kuu huolehti valaistuksesta.

Eila oli vaiti koko matkan. Meri sai puhua melkein yksin. Heli muisteli vain äskeisiä juhlallisen huumaavaa elämystä meren loistavien kasvojen edessä.

Kodin luona meni Meri ensin sisään, sitten Eila. Heli tunsi käden pidättävän häntä.

— Heli, Heli, minun sinikelloni.

— Hyvää yötä, Jori.

* * * * *

Tytöt hiipivät hiljaa huoneeseensa. Rouva Haavisto nukkui yläkerrassa.

Heli riisuutui nopeasti ja ryömi peitteen alle. Nyt hän olisi tahtonut olla yksin ullakkohuoneessaan Sankarivuorella.

Meri alkoi myöskin riisuutua ja kysyi:

— Etkö sinä mene huoneeseesi, Eila?

— En vielä. Minulla on paljon sanottavaa teille. Ensiksikin minä sanon suoraan sinulle, Meri, että sinä olit epähieno, kun sinä tunkeuduit Schusterin ja minun väliini. Mitä sinä tarkoitit sellaisella harmillisella sekaantumisella? kysyi Eila ja istuutui pöydän reunalle.

— Sinä tiedät, että äiti on luvannut pitää sinua silmällä. Sinun äitisi pyysi erikoisesti, ettemme antaisi Bressaborg-herrojen lähestyä sinua.

— Kaikissa tapauksissa ei kukaan voi estää minua ottamasta Schusteria aviomiehekseni, rakastaakseni häntä myötä- ja vastoinkäymisessä. Hän lupaa myöskin jotakin samantapaista saksalaisen vihkimäkaavakkeen mukaan.

— Kauheaa, Eila! Joko sinä olet mennyt ansaan? kysyi Meri pelästyneenä.

— Se ei ole ansa, vaan onnen satama. Sekä Schuster että Neumann puhuivat jo keväällä rakkaudesta, mutta minä en oikein uskonut heitä. Saksaksi sanottuna se ei kuulu yhtä juhlalliselta kuin suomeksi. Mutta nyt hän kysyi, tulisinko minä hänen vaimokseen. Se oli vasta jännittävää. Tuovi lauloi juuri salissa ja me istuimme parvekkeella.

— Mitä sinä vastasit? kysyi Heli.

— Minä sanoin että: "ich werde geworden sein deine Frau". Minä olin oppinut sen jo Helsingissä siltä varalta, että he kosisivat vappuna, jota minä otaksuin. Se on toinen futuuri, eikö niin?

— Kummanko rouvaksi sinä oikeastaan olet luvannut tulla? kysyi Meri.

— Hermann Schusterin. Se oli varmasti hän, sillä minä näin hänet naamioiden riisumisen jälkeen. Ja nyt minä olen äärettömän onnellinen. Hemmi lupasi kantaa minua käsillään ja olla minun elämäni majakkana. Hän puhui niin runollisesti ja illemmällä puistossa hän otti kuun todistajaksi rakkaudestaan. Te ette usko, tytöt, kuinka se oli tunteellista ja hiveli sydäntä. Ja minä sanoin, mitä minä osasin saksaksi rakkaudesta: "ich liebe dich" ja "mein Herz funkelt von Freude" ja "ohne dich, sterbe ich".

— Älä, hyvä Eila, kerro kaikkea. Sinähän et säästä itsellesi mitään muistoa, sanoi Heli.

Hän sääli Eilan lapsellisia tunteita. Itse hän oli kokenut niin ihmeellisen onnen, että Eilan puhe tuntui karkealla pilalta.

— Minä olen niin täynnä onnea, että minun täytyy saada teidät ottamaan osaa siihen, muuten minä pakahdun. — Hemmi oli niin kärkäs, että hän kosi uudelleen parin tunnin kuluttua. Hän ei uskonut onneaan yhdellä kertaa, sanoi Eila.

— Mutta etkö sinä yhtään ajattele, mitä sinun isäsi sanoo? kysyi Meri.

— Hän tekee tietysti niinkuin isät aina tekevät tällaisissa tapauksissa. Ensin hän ei tunnusta minua lapsekseen, sitten hän tekee minut perinnöttömäksi eikä anna äidin mainita minun nimeänikään. Mutta sitten Hemmi keksii jonkin hyvän afäärin polkupyöräalalla, tai minä makaan hylättynä kurjalla tautivuoteella. Silloin hän siunaa meitä ja antaa isot myötäjäiset.

— Etkös sinä ole rohkaissut Neumanniakin aika tavalla? kysyi Meri.

— Koska minä en ensin tietänyt, kumpaako heistä rakastin. Nyt minusta jompikumpi teistä voisi lohduttaa Neumannia. Meri sopisi paremmin siihen, sillä hän ei luultavasti pitäisi köyhästä tytöstä. Hemmikin sanoo, että köyhyys tekee ihmiset nariseviksi ja pikkumaisiksi.

— Parasta olisi, että lähettäisit mokomatkin seikkailijat tiehensä, sanoi Meri, jota alkoi harmittaa.

— Sinä puhut kuin sokea väreistä. Oletteko te kumpikaan kokeneet tulista, etelämaista rakkautta?

— Et sinäkään, sanoi Meri.

— Olenpas — tai ainakin keski-eurooppalaista. Hemmi on kotoisin Berliinistä, tai oikeammin sen esikaupungista, ja sikäläisten tunteet ovat aivan toista kuin haaleitten suomalaisten.

Heli tunsi taas syvää sääliä lörpöttelevää Eilaa kohtaan. Hänen omaa sydäntään kouristi, kun hän muisti hetket lumotussa huvimajassa. Kunpa pääsisi rauhassa muistelemaan niitä. Kuinka Eila saattoi jaaritella pyhimmistä elämyksistään. Sellaistahan ei voinut sanoin kuvailla.

— Mitä sinä aiot nyt tehdä? kysyi Meri.

— Hemmi tulee huomenna tänne ja sitten me päätämme, miten menettelemme.

— Äiti ei salli sinun seurustella hänen kanssaan.

— Täti ei olo ainoa este meidän tiellämme. Onneksi ei apteekkari ollut eilen häiritsemässä.

— Hän on minusta paljon reilumpi mies kuin Schuster, sanoi Meri.

— Kyllä hän on vitsikäs. Mutta kasvot ovat kuin täysikuu ja sääret kuin puolikuut. Takaraivollakin on kuutamo.

— Mene nyt nukkumaan, Eila. Minua nukuttaa, sanoi Meri.

— Te olette omituisia ystäviä. Voisitte edes onnitella ja olla osaaottavaisia, vaikka ette ymmärräkään totista rakkautta. Te olette vielä niin lapsellisia, ettette tajua kehittyneen naisen tunteita, valitti Eila.

— Sinäkö mukamas olet kehittynyt nainen? kysyi Meri.

— Minä juuri. Yksi hetki voi kypsyttää lapsesta naisen, sanoi Eila hypäten pöydältä ja meni huoneeseensa.

Heli ajatteli, että luo viimeinen lause oli ainoa järkevä Eilan puheista. Yksi hetki oli totisesti tehnyt Helistäkin naisen.

— Minulla on hiukan huono omatunto Eilan suhteen. Ehkä hän rakastaa saksalaistaan omalla kevyellä tavallaan. Meidän olisi pitänyt olla vähän osaaottavaisia häntä kohtaan, sanoi Meri ja veti peitteen ylleen.

— Ei tuollainen ole rakkautta, sanoi Heli.

— Meillä oli kaikissa tapauksissa hauska ilta. Hyvää yötä, Heli.

— Hyvää yötä, Meri!

Heli ei luullut saavansa unta koko yönä. Hän ajatteli kiitollisuudella Tuovia, joka oli hävinnyt niin hienotunteisesti järjestettyään ensin heille ihanan suojapaikan. Mitähän hän arveli? Ainakaan hän ei ollut mustasukkainen Helille.

Mutta hyvin pian Helin ajatukset kävivät epäselviksi ja hän nukkui suloisiin muistoihinsa.

* * * * *

Kun Heli seuraavana aamuna heräsi, kuuli hän Merin ja Eilan puhelevan viereisessä huoneessa. Hän ei liikahtanut, saadakseen rauhassa ajatella.

Aurinko paistoi huoneeseen ja elämä tuntui vahaavan ihanalta. — Ajatella, että hän parin vuoden ylioppilas, oli voittanut voimakkaan miehen rakkauden. Ja lisäksi oppineen tohtorin, jolla oli ihanista ihanimmat silmät. Ja ääni, joka sai sydämen värähtelemään.

— Nouse, Heli, aamukahville, huusi Meri.

Heli alkoi pukeutua. Hän kuunteli oven kautta tyttöjen puhetta. Rouva
Haavisto oli saamassa sairasvoimistelua.

Kahvia juodessa puheli Eila yhtämittaa:

— Ette usko, kuinka Hemmi on hieno mies. Hän suutelee kädelle ja sanoo: "erlauben sie", ja kunnioittaa vinhasti naisia.

— Mutta eihän hän ole sen korkeampi herra kuin kauppamatkustaja, sanoi
Meri.

— Niin, mutta Saksa on niin paljon suurempi ja hienompi maa kuin Suomi, että kauppamatkustajat ovat siellä meidän kauppaneuvosten veroisia. Niinkuin heidän kansakoulunopettajansa ovat oppinsa puolesta kuin meidän professorit, selitti Eila varmasti.

— Onko kauppamatkustajilla myöskin kauppaneuvosten tulot? kysyi Heli.

— En minä sitä tiedä. Mutta Hemmi sanoo, että jos isä antaa kunnolliset myötäjäiset, niin hän ostaa minulle auton ja angorakissan.

— Suurenmoista! nauroi Heli.

Samassa eteisen kello soi. Palvelija tuli sanoinaan että: "siellä on herra, joka kysyy jotakin, mutta minä en ymmärrä hänen sekavaa ruotsiansa."

Eila nielaisi nopeasti perunanpalasen, veti kiharan ohimolle ja oikoi tulipunaista hamettaan.

— Se on hän. Jääkää te tänne, minä menen ensin sisään, sanoi hän ja meni saliin jättäen oven auki takanaan.

Tytöt kuulivat jonkun puhuvan saksaa ja sitten Eilan sanovan:

— Ah wie schöne Blumen. Nicht pussen, Mädchen in der Nähe. Halloo, tytöt, tulkaa sisään!

Meri ja Heli tulivat sisään ja Eila esitteli:

— Mein verlobt Hermann Schuster und Freundinnen Heli Sarkamaa und Meri sie kennen ennestään. Me ollaan kihloissa, verheiratet — —.

— Verlobt, liebe Eilehen, korjasi Schuster ja tervehti tyttöjä.

Hän oli sinisessä takissa ja vaaleanharmaissa, leveissä housuissa. Takki oli kaareva vyötäisiltä ja käsivarressa oli dublekello. Jaloissa oli kirkkaat sukat ja vielä kirkkaammat, keltaiset puolikengät.

— Puhutaan vain suomea. Hemmi ymmärtää sitä aika hyvin. Katsokaa, kuinka ihania, punaisia ruusuja hän toi. Ne sopivat mainiosti pukuuni.

Eila oli häikäisevä. Ylt'yleensä punainen puku, posket ja kukat samaa väriä.

Perästäpäin Meri sanoi, että silmiä kirveli, jos kauemmin katsoi tätä räikeää paria.

Tytöt onnittelivat jäykästi ja Schuster alkoi suulaasti selitellä iloaan saadessaan tutustua Eilan ystäviin. Hän puhui saksaa ja Meri pisti väliin jonkin lauseen.

— Mitähän Neumann sanoo tästä, Hemmi? Ja missä hän on? kysyi Eila äkkiä.

Schuster kertoi, että he olivat tulleet yhdessä Maarianhaminaan ja asuivat samassa hotellihuoneessa. Mutta he eivät olleet tavanneet, sillä Neumann oli mennyt ulos Schusterin nukkuessa.

Silloin kilahti taas eteisen kello. Parin minuutin perästä tuli toinen saksalainen sisään. Hän oli yhtä keikarimaisesti puettu kuin toverinsakin ja käsissä oli kimppu samanlaisia ruusuja kuin äskeisetkin.

Hän kiiruhti Eilan luo ja ojensi kukat tälle ja sanoi:

— Ach, liebe Eilaa, meine Eilaa, hier hast du mich.

— Mikä liebe Eilaa minä olen? kysyi tämä ymmällään.

Neumann kumarteli oikealle ja vasemmalle ja sanoi olevansa iloinen tutustuessaan morsiamensa ystäviin.

Schuster sekaantui asiaan. Hän alkoi selitellä toverilleen ja tämä selitteli takaisin. Molemmat puhuivat nopeasti ja kiihtyivät yhä enemmän. He viittoilivat käsillään ja koko kasvot näyttivät eleitä.

— Ovatko he tulleet hulluiksi? Minä en kuule muuta kuin scha, snbe ja schanhasce ja oman nimeni, sanoi Eila pelästyneenä.

Meri oli kuunnellut herrojen puhetta. Hän selitti muille:

— Näyttää sillä, kuin he molemmat olisivat olleet kasinolla eilen. Ja kumpikin sanoo kosineensa Eilaa. Sinä olet nähtävästi kihloissa molempien kanssa. Vai annoitko sinä kenellekään rukkasia eilen?

— En antanut, enkä nähnyt Neumannia koko iltana. Ich liebe Schuster, er war Ritter, sanoi Eila kääntyen väittelevien puoleen.

Silloin Neumann tulistui. Hän sanoi olleensa myöskin puettu ritariksi ja kosineensa Eilaa noin puoli kymmenen tienoissa tanssisalin parvekkeella. Hän toisti omia ja Eilan sanoja todistukseksi.

— Juuri noin se oli, ja kauniisti hän puhuikin. Ja kun minä olin vastannut: "ich liebe dich" niin koko sali alhaalla paukutti käsiään, sillä Tuovi oli juuri lopettanut laulunsa.

Sitten Schuster selitti, että Neumann oli tullut kello puoli yksitoista hotelliin ja he olivat vaihtaneet pukuja. Kello yksitoista oli Schuster taas Eilan luona ja kosi tätä puistossa.

— Miksei Neumann varoittanut Schusteria? kysyi Eila.

Neumann vastasi, että hän ajatteli, että saakoon Schuster rukkaset niin uskoo paremmin.

— Minkätähden teillä oli sama puku? kysyi Meri.

— Es war billiger, sanoi Schuster.

— Ja, natürlich billiger, säesti Neumann.

— Olette te aika aaseja, kun ajattelette huokeutta sellaisella retkellä, tulistui Eila.

— Aasi — was ist das? kysyi Schuster.

— Selvitä nyt, Eila, asiasi näitten herrojen kanssa. Tämä on liian räikeä tilanne. Ota toinen ja lähetä toinen pois. Tai mieluummin lähetä molemmat matkaansa.

— Oikeastaan minä rakastuin siihen, joka kosi parvekkeella. Nyt minä olen ihan sekaisin taas, valitti Eila.

Hän oli purskahtamaisillaan itkuun.

Mutta saksalaiset kiivastuivat. He syyttivät Eilaa kevytmielisyydestä ja väittivät hänen keimailleen molemmille. Schuster vaati Meriä ja Heliä todistamaan, että Eila oli esittänyt hänet sulhasenaan ja Neumann vetosi Eilan lupaukseen.

Asia olisi pitkittynyt vaikka kuinka pitkäksi, ellei rouva Haavisto olisi tullut kesken kaiken kotiin.

— Mitä elämää täällä on? Eila itkee ja kaksi vierasta herraa huutaa niin, että kuuluu kadulle? kysyi hän ankarasti.

Kaikki seisoivat hämillään.

— Herrat Schuster ja Neumann — äitini, esitti Meri.

— Mitä tämä merkitsee, Eila? Sinulla ei ole lupa seurustella näitten herrojen kanssa. Toivon, ettet pidätä heitä täällä.

— Minä olen saanut kylläkseni heistä. Gehen sie weg, draussen. Ich will nicht Schuster, ich will nicht Neumann. Gehe deines Weges, sanoi Eila.

Saksalaiset alkoivat murista ja syytellä, mutta rouva Haavisto sanoi lyhyesti:

— Adieu, meine Herren.

Siinä ei auttanut muu kuin totella. Herrat menivät synkkinä eteiseen uhaten ja valittaen suomalaisten käytöstä.

Kun muut luulivat heidän jo menneen, aukeni ovi ja Schuster ryntäsi sisään. Hän nykäisi oman kukkakimppunsa maljakosta ja Neumannin ruusut Eilan käsistä ja hävisi sanomatta sanaakaan.

Meri ja Heli purskahtivat nauruun, mutta Eila nyyhkytti:

— Mokomatkin saiturit. — Minä lähden metsään rauhoittumaan. Selittäkää te tädille, ettei hän luule minua syylliseksi.

Hän järjesti kiharansa peilin ääressä, puuteroi hiukan nenäänsä, kaappasi hatun eteisestä ja meni ulos. He kuulivat hänen ottavan pyöränsä portaista.

Meri selitti kaiken minkä tiesi ja kaikki olivat tyytyväisiä siihen, että juttu oli loppunut tähän.

— Minä luulen, että Eila kärsii. Hän on niin kauan aikaa ollut saksalaisten lumoissa. Oli surkeaa, että hänen unensa päättyi näin koomillisesti, sanoi Meri.

— Parempi näin kuin että se päättyisi traagillisesti, sanoi rouva
Haavisto. — Nyt menemme lounaalle.

Koko aterian ajan he pohtivat Eilan kohtaloa. Muut olivat yksistään iloisia, ainoastaan Meri oli huolissaan Eilasta. Tällainen väkivaltainen ratkaisu jättäisi hänen mieleensä syvän haavan.

Kun he nousivat aterialta, kuulivat he Eilan äänen ikkunan ulkopuolelta.

— Halloo, Meri — huusi hän. — Minun pyöräni vikaantui tuolla mäellä. Minä vien sen nyt korjattavaksi. Onneksi sattui apteekkari Jurmo paikalle. Hän auttaa minua kuljettamaan sitä.

Meri kumartui ikkunasta ulos.

— Päivää, herra apteekkari. Ethän sinä ole lounastanut, Eila?

— En minäkään. Me menemme kasinolle syömään, sanoi Jurmo.

— Mikä sinun pyörällesi tuli, Eila? kysyi Meri.

— Jotakin vääristyi. Sehän on kurja Bressaborg-pyörä. Sen liikkeen kanssa ei tulisi olla missään tekemisissä.

— Milloin tulet kotiin? kysyi Meri.

— Silloin kuin kivi veen päällä pyörii, nauroi Jurmo.

— Mennään nyt.

— Bressaborgit eivät kelpaa mihinkään, huusi Eila mennessään.

— Eila peittää hyvin sydänhaavansa, sanoi Heli.

— Minä erehdyn aina luulemaan häntä syvemmäksi luonteeksi kuin hän on. sanoi Meri.

— Minä kiitän onneani päästessäni tästä edesvastuusta, huokasi rouva
Haavisto.

* * * * *

Pian senjälkeen pyydettiin Heliä puhelimeen. Se oli Jori Reini, joka pyysi häntä tulemaan laivasillalle, jossa peräpotkuri odotti. Sillä he voisivat yhdessä palata Sankarivuorelle.

Heli kiitti ja hyvästeli rouva Haavistoa ja Meriä. Tuoville hän lähetti terveisiä. Hän oli hyvillään, etteivät he enää tavanneet, sillä selitykset olivat vaarallisia.

Heli oli ostanut uuden hatun entisen sijalle ja samanvärisiä kukkia rintaan.

Kun Meri hyvästeli Heliä puutarhan portilla, sanoi hän:

— Minä en ole koskaan nähnyt sinua noin sielukkaan näköisenä. Sinä olet laihtunut ja jalostunut kulkiessasi ominpäin maailman rantaa. Sinusta loistaa jotakin erikoista. Oletko sinä onnellinen?

— Meri, minä olen nuori ja onnellinen. Ja kiitollinen elämälle, joka lupaa minulle enemmän kuin kenellekään toiselle, sanoi Heli ja kiiruhti pois.

— Vielä kerran minä urkin Heliltä, mitä hän nyt salaa, ajatteli Meri mennessään sisään.

Kun Heli tuli rantaan oli Jori Reini odottamassa häntä.

— Tässä on ensimmäinen lahjani sinulle, sanoi hän ojentaen kimpun sinikelloja.

— Kiitos, ne ovat herttaisia, sanoi Heli ja astui veneeseen.

Hän oli iloinen siitä, ettei Jori antanut ruusuja, se olisi muistuttanut Eilan seikkailua.

Ensinnäkin Heli tunsi olevansa suorastaan kaino, mutta se tunne hävisi, kun Jori pani moottorin käyntiin ja alkoi puhua.

— Eilen illalla minä tulin tällä veneellä yksin kuutamossa kotiin. Minä olin niin sanomattoman onnellinen, että luulin olevani satumaailmassa. Minä olin savuttanut kaiken sen, mitä eniten olin toivonut. Minä olen aina kaivannut suloista, turmeltumatonta naista, sellaista kuin sinä olet ja jommoista tuskin näkee nykyaikana. Ei silti, että minä olisin vanhanaikainen ja ahdas, mutta minun naisihanteeni ei ole nykyajan tyttö.

— Minäpä olen nykyajan ylioppilas ja kasvatettu yhteiskoulun henkeen, sanoi Heli.

— Sinua se ei ole tärvellyt. Sinä olet säilynyt hienona ja herttaisena minua varten.

— Jori, Jori!

— Nyt minä tahdon olla häiriytymättä sinun kanssasi jonkin hetken.
Menemme ensimmäiseen saareen, jossa ei näy ihmisiä.

— Mitä Sankarivuorelle kuuluu?

— Minä sain kirjeen Svenssonilta. Hän on suorittanut keskikoulun tutkinnon muissa aineissa paitsi matematiikassa, jota hän lukee ahkeraan. Konsuli on hyvin ihastunut häneen ja sanoo usein, että Svensson korjaa Siljon kasvatuksessa sen minkä kotikasvatus on pilannut.

— Milloinka sinä lähdet Sankarivuorelta?

— Tänä iltana. Minä nousin tänä aamuna varhain ja kokosin tavarani. Laiva lähtee illalla Maarianhaminasta. Minun olisi pitänyt matkustaa jo aikoja sitten, mutta minun oli mahdoton riistää itseäni irti sinusta.

— Nyt olisikin vaikeaa olla yhdessä Sankarivuorella. Pian minä saisin taas kuulla, että seurustelen liian tuttavallisesti tohtorin kanssa, sanoi Heli.

— Kerropas nyt, kuinka keksit ruveta sisäköksi?

Heli kertoi juurta jaksaen syyt menettelyynsä. Hän puhui perheestään ja halustaan lukea luonnontieteitä.

— Tietysti sinä voit jatkaa lukujasi — työ yhdistää meitä vieläkin enemmän. Mutta sehän ei estä meitä menemästä naimisiin. Minulla on virka Helsingissä, mutta keväällä minä lähden opintomatkalle ulkomaille. Silloin sinä tulet mukaan, rakas.

— Se olisi ihanaa, Jori.

— Heti syyskuun alussa minä tulen Helsinkiin. Silloin on hauska tutustua perheeseesi. Ja yhtä hauskaa on viedä sinut minun omaisteni luo.

— Meikäläiset ottavat sinut varmasti ilomielin vastaan. Veljet ovat jo olleet huolissaan minun naittamisestani. Heistä naiminen on suurin onni, mitä naiselle voi tapahtua.

— Entä sinusta, Heli? kysyi Jori ja ajoi veneen saaren hiekkarannalle.

Heli hyppäsi ensiksi maihin ja sanoi sieltä:

— Minusta myöskin, Jori.

Jori oli samassa rannalla ja Heli hänen sylissään.

Ihania hetkiä, sanatonta onnea.

— Näin yli-inhimillisen suloista kesää ei varmaankaan ole ollut paratiisin ajoilta saakka, sanoi Heli toivuttuaan.

— Eikä maa ole kantanut tällaista tyttöä siitä saakka, sanoi Jori.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK HELIN KESÄ ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- HELIN KESÄ

- SISÄLLYS:

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE