The Project Gutenberg eBook of Kétfelől angyal

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Kétfelől angyal

Uj novellák

Author: Ernő Szép

Release date: April 5, 2025 [eBook #75798]

Language: Hungarian

Original publication: Bécs: Uj Modern Könyvtár, 1922

Credits: Albert László from page images generously made available by the Hungarian Electronic Library

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KÉTFELŐL ANGYAL ***

SZÉP ERNŐ

KÉTFELŐL ANGYAL

(UJ NOVELLÁK)

UJ MODERN KÖNYVTÁR

SZERKESZTI GÖMÖRI JENŐ

KIADJA

UJ MODERN KÖNYVTÁR KIADÓJA

BÉCS, 1922

Minden jog, a forditás joga is, fentartva

Nyomatott Waldheim és Eberle nyomdájában, Bécsben, Ezerkilencszázhuszonkettőben

Harmadik személy

Nahát micsoda izetlen história, hallgassanak ide kérem. Egy uri forma fiatal ember, névszerint Iksz Ipszilon ott ült lassu nyári délután a Margitszigeten egy padon, de nem egyedül, hanem egy kalapos leány társaságában, akinek a neve Zé kisasszony. Ugy ültek ott azon a padon egymás combját nyomva, mint ahogy a zsufolt villamos padján ül két utas egymás mellett. Pedig ez a pad két méter hosszu volt és ezen a pár cseléden kivül senki más test nem foglalt helyet ottan, hát nem volt éppen muszáj nékik a pad közepén igy összeszorulni. Nagy-nagy platán állomásozott a mögött a pad mögött, az ott olyan a többi fák közt akár a kofaernyő a napernyők közt. Vasárnap volt aznap, vagy mondjuk csak hogy hétköznap, mindegy mert a körül a platán körül minden nap ünnep a Margitszigeten. Erre fele mindig csönd van, a sétálók ezen az utacskán szokták hozni emlékeiket és csodálkozásukat, mikor magánosan jönnek, ernyőjük vagy botjuk hegyét lépéseik előtt jártatva s nézésüket azokra a pontokra téve, melyeket a földön az ernyővel vagy bottal megszurtak. Családtagok és párosával kirándult sötét nénik az élet magasabb témáit sétáltatják, ugymint visszament parthiekról, tönkrement ismerősökről, temetésről és átélt nehéz operációkról beszélgetnek nyugalmasan, szórakozottan. Ur és urhölgy, akiknek a szivök a városban összeakadt, szokták errefelé hozni az ő dolgukat, csenddel és titokkal sétálván egymás oldalán a hangulatos alkonyat felé. Ez a két fiatal is a platán alatt, ezek is a szerelem képviseletében jelentek meg a Margitszigetnek ezen a halk tájékán. A délután el akar a melegségtől aludni. A fákról a leveleik ugy csüngenek moccanat nélkül, elfeledkezve magukról. A felhő lefekszik az aranyos mezőre aludni vagy csak álmodozni.

Az ut, mint egy felállott árnyékot, ugy hoz egy könnyü fekete alakot a pad felé. Ott az előtt a pad előtt megállott az az árnyék alak és oly lassu melegséggel adott hangot, mintha maga a délután szólalt volna meg, hogy azt mondja:

– Kérek én is egy csókot.

A padon az a pár cseléd mintegy közös ájulatból kapta kétfelé a fejét. Képük vörös volt, mint a vörös narancs, ajkaik izzadtak és szemeikben részegség és vadság volt. A fiatal ember a padon egyet rázott a fején, mint akit álmából vertek fel és:

– Mit akar! – ezen mód kiáltott a szeme közé ennek a fekete alaknak, fulladt rekedt szóval.

– Tetőled semmit se, ettől a szép fiatal nőtől egy csókot.

Ez a megjelent alak karcsu s rosszul táplált fiatal ember volt, paletot volt rajta, olyan, amilyenben az urak Párisban szinházba szoktak menni, csakhogy Párisban azokon az urakon nem ilyen ócska a paletot. Látni kérem furcsiusz alakokat az életben, akik forró nyáron is igy köpenyegesen járnak.

Ez a hivatlan tanu felemelte jobb karját, a fekete paletot szárnya együtt emelkedett a karral:

– Te szépség! te ifjuság! adj egy csókot nekem is. Avval eltünök, pusztulok. Adjatok a boldogságból nekem is! Egy csókot adj, egy csókot! Jut is marad is.

Oda nyomta rájuk nehéz lágy tekintetét, a homlokukra. Félretette fejét és elnyitotta ajkait ferdén, panaszosan. Szárnyas karját kezdte lebocsájtani.

Azok ott roppant meg voltak lepetve persze. Nem tudták feltalálni magukat. A félelem hidegét érezték. A fiatal nő ijedtében egy picit tovább huzta magát a gavallérjától, ahelyett hogy még szorosabban hozzá menekült volna.

Ez a paletot-s ott állott előttük, fixálta őket, s ugy csuszkáltatta kényelmesen alsó ajkát a felső alatt, mint a tehén aki kérődzik. Keserü részegek is szoktak igy csinálni. Azután meg csámcsogott vagy kettőt és ugy csüngette a száját, mintha a nyála akarna elfolyni. Azt is észre lehetett az arcán venni, hogy az állkapcsait összenyomkodja bent a szájában. És aztán ujra megszólalt, nyálasan, nyavalyásan:

– Szemtelenség, fuuj. A hajnal a boldogságot az égről leöntötte. Én elaludtam, én nem kaptam. A tiétek az? ti találtátok fel? Lopás! közönséges lopás! Szemtelenség. Szegények, szegények. Szegéhé-nyek! Azt hiszitek odaadom az én boldogtalanságomat a ti boldogságtokért? Óh de lenézlek benneteket. Utállak. Nem igaz! szeretlek. Szeretlek én titeket, ti élő gyermekek. A tengeren tulról hallom a hangom.

E szavalás közben mind a két karját kinyitotta s a végin leengedte szemhéjait.

A fiatal nő a kalapja alatt elröhögte magát. Magához térhetett és megjöhetett a bátorsága, mert olyan kacagásba csapott, mint egy temperamentumos iskolás leány. Felkapta az egyik térdét és rácsapott a combjára, olyan bolondos erőset kacagott. Egy hasas fekete rigó, ki gyalogsétát tett ott, közel egy fa alatt, az ijedtében fölrebbent a falomb közzé, rrrrr! A fiatal ember ott a padon, az egyet köhintett, a szeme elszántan és vigan pillantott a jövevényre, előre kapta hátát, aztán visszafeszitette a pad hátához, egyik lábát átkapta a másikon és a könyökével megütögette a fiatal nő karját, pssz!

A fekete alak hátra emelte fejét és szemeit előkelően összehuzva, az egyik kezével kijelentő gesztust tett, ugy adta le véleményét:

– Egy kicsi kis szerzet kóstolja azt a lázat, amely az örökkévalóság csillagát gyujtja ki homlokunkon. Egy makacs kis szövetség. Höh!

Lesajnáló pillantást eresztett rájuk. Aztán sóhajt vett a szájába. Keresztbe kezdte csavarni fejét és mint egy rossz falusi pap, ugy kántált tovább:

– És ti testvéreim, messze és messze és alacsonyan beteg füszálacskák, ti kik nem tudjátok és elhervadtok, óh kimondhatatlan soha, de soha, végtelen soha, ki mond ha tat lan!

Megszitta az orrát s rezegtette pilláit, mint aki el akar pityeredni. Lehet, hogy egy néhány könycsepp rá is esett belül a hangjára, oly mártott hanggal prédikált tovább nékik:

– Mit fogtok mesélni majd az örök havon, hogy itt voltatok a csoda csoda évszakban, az életben! Láttátok az árvákat, a többieket, a többieket! Le fogjátok tagadni? Boldogok vagytok? Nem értem. Boldogok.

Leesett a feje s mintha emlékezni akarna, ugy bámult a földre. Halk lett:

– Boldogok. Mint akiknél a rubint gyűrük vannak. Az élet. Élet.

Felvette jobb kezét és egyet mángorolt a homlokán. Hirtelen összekapcsolta két kezét és ugy rázta feléjök, a hátát legörbesztette s valami cinkos hanggal esett nekik, hevesen:

– Majmok, szerelmesek. Szeretnék a tüzes eperből. Mondjátok, hol édesebb, a nyelveteken vagy a sziveteken? mondjátok! Mondjátok meg nekem. Mondjatok mindent. Csohó csóhh. Adjatok cshókot. Óh, világ! Állatok vagytok, nem tudtok beszélni? Majmok vagytok, hülyék, állatok. Gyönyörü karcsu férgek vagytok. Melegek, minta napon az ablakok, simák vagytok, mint a selyemhernyó, édesek, mint a szirup, ragadósak! Jaj, ugy usztok, mint a lángok a tengeren. Dal, dal. Ugye jó csolnakázni a holdfényben, ugye hogy jó? Álmodni az ezüst tejuton, jaaj, elalúdni. Drága, drága csodáim, példányok, szivecskéim, égő tulipánt, édes kedves, é-éhdes.

Lebukott féltérdre, hátravette fejét csukódó szemekkel és két karjával nyult, mint a vak, a fiatal nő alsó lábaszárát átölelni. Az egy könnyü sikolyt tett, bekapta a lábát a pad alá, aztán a fejét kacagásra kapta s magasat kacagott. A fiatalember a padon előre kapott, hogy elüsse a fekete alaknak a kezét, de az már vissza is huzta karjait, a szeme nyitva volt és ugy nézett rájok, mintha altatásból eszmélne. A fiatal ember keményedett képpel nézett rá és átkiáltott rajta:

– Na most már takarodjon, barom.

Az kényesen feltólta alsó ajkát és fitymáló grimaszt csinált. Felállott és karjait emelve lábujjhegyre állt és ugy maradt, mintha várná hogy még feljebb fog emelkedni, fel talán az égig is. Azután a szemeiből a földre célozva, még egynéhány sértődött és sértő grimaszt játszott el arcán és bal kezét bágyadtan lebbentve, azt mondta nekik:

– Igen. Az élet chemiai reakció. Agyő. Az én istenem áldjon meg. A halál.

Megnézte mégegyszer őket, figyelmetlenül és a fejét engedve kissé, nyilt tenyerét mélyen leadta, mint aki kegyesen elbocsájtja maga elől a könyörgők küldöttségét. Lassan és oldalogva távozott, felvett egy esett levelet a sétányról, akit a nyár megégetett és aki már őszt játszott a földön, azt a levelet a száránál fogva forgatta szeme előtt és mélyitett szinészhanggal azt szólta maga magának, hogy:

Non ti curar di lor

mert, ugylátszik, nyelveket tudott és Dantéba is belé volt gabalyodva.

Összeköttetések

Egyszer egy rémisztő gazdag ismerőssel találkoztam Pesten a Bristol előtt. Hazámbeli volt, nekeresdi, nevét is megmondhatom ha akarom. Első virilista volt Nekeresden, az Uri Casino elnöke, földje Nekeresd körül annyi volt mint egy kis Eszterházynak, ott lakott a református templom mellett abban a kövér kuriában, amelynek a falai oszlopai mindig oly tiszta fehérben voltak mint az emberek csak vasárnap. Odaki szokott ülni ez a nagy gazdag ur az ámbituson olyan délutánokon mikor az orgona virágzik, előtte volt rózsaszin abroszon a dohányos szita s a szájába volt annak a hires nagy tajtékpipájának a szopókája, amelyiken a Zrinyi Miklós kirohanása volt dombormüvileg megörökitve, már mint a tajtékpipán nem a szopókán.

A képe is olyan sötétveres volt akár az a tajtékpipa, tán olyan tüzes is volt az a fej, a nagy gazdag urnak a feje is olyan nagy kiadásu fej volt mint amilyen nagy pipa volt az a tajtékpipa. Kedvesapámat ismerte ez a nagy gazdag ur, mert kedvesapám is bemehetett az Uri Casinoba s egyszer a fülem hallatára kérdezte meg mikor gyalog volt a piacon, kedvesapámat: lessz-i eső tanitó ur? Engem magamat is észre vett személyesen egyszer mikor vakációban otthon billiárdoztam mint vendég az Uri Casino kártya-szobájában, igen, odaállott az asztalhoz és nézte egy kicsit a két diák lökéseit és megkérdezte kinek a fia is vagyok? és azután mikor egy rekuzém az isten különös kegyelméből sikerült, azt kiáltotta: bravó! s kijelentette, hogy csak rajta, prima billiárdista leszek ha kinő majd a pakombartom.

Hát aztán a Bristolnál jön rám egyszer Pesten. Nem sokat fiatalodott a hazai idők óta, csak éppen a bajusszát kaszáltatta tövig, csak az az ezüstös száraz törek látszott az ajkai felett, aki a mezön is látszik ha lekaszálták. Az a nagy kemény veres fej éppen olyan volt, tán még duzzadtabb és simább volt, olyan volt akar az óriás paradicsom. Rögtön megismertem, olyan tisztelettel köszöntem néki mintha itt Pesten is első virilista volna s ő lenne a Nemzeti Casinoban is az elnök. Hogy hogy nem, az a nagy gazdag ur is rám ismert. – Szervusz kedves kisöcsém!-mel tisztelt meg és egészséges délelőtti kacagással emelgette magához a kezemet.

Hát osztán érdeklődött, hogy hogy állunk az alapvizsgákkal? és én nagy nehezen kiköhögtem, hogy nem az egyetemen vagyok, hanem szerkesztőségben lopom a napot. Azt hittem nem fogadja jó szivvel a dolgot, de bizony olyan szépen nézett rám mint akinek imponál ez az eset és azt mondta hogy azt mondja:

– A szép szinésznőket is ismeri már biztos kedves öcsém!

És most is olyan friss hazai kacagást eresztett. Szóval kedves szives volt hozzám, elkisértette magát a szabóhoz a Dorottya-utcába, a kapu előtt kitervelte hogy menjünk el az Orfeumba estére. Ott találkozunk az előcsarnokban pont félkilencre. Odamentem öt perccel félkilenc előtt, egy perc mulva vagyis pont félkilenc előtt négy perccel megőrültem és vettem egy egész páholyt tiz forintért. Volt összesen vagy tizenegy forintom, mert még csak másodika vagy harmadika volt, még nem hágtam a nyakára a fizetésemnek. Megmondom kérem mit gondoltam, miután megőrültem. Ennek a nagy gazdag urnak imponálni fogok avval, hogy vendégemnek tekintem az orfeumban, sejttetem vele, hogy tiszteletbeli páholyt kaptam mint szerkesztő ur, de ha gyanitja hogy kifizettem a páholyt, annál jobb. Látja hogy uri ember vagyok. Ha osztán az éjszaka jobban összemelegszünk ő meg majd a maga részéről felajánl tizezer pengőt hogy éljem világomat mig fiatal vagyok. Huszonkettedik esztendőmet tapsoltam vagy hogy mondják. Az a nagy gazdag ur osztán megköszönte figyelmemet, tényleg igen imponáltam néki, előkelően megvacsoráztatott, a télikertben zenében és pezsgőben hajnalig elbeszélgettünk a szép szinésznőkről meg a nekeresdi dolgokról, azután hazakisértem azt a nagy gazdag urat a Bristolba s többet nem láttam életemben.

*

Hát egyszer meg egy fiatal báró esett a karomba a Váci-utcán és addig cipelt magával mig a legujabb csalódását el nem zokogta, de akkor nem eresztett el, nem, mert volt néki még egy ki nem hült csalódása a közelmultból, azt is töviről-hegyire el akarta regélni, a Gizella-téren fiakkerba ültünk hogy körüljárjuk a Városligetet mert oly szép május van és neki még annyi minden van a szivén. A Fővárosi Pavillon táján kijelentette hogy én vagyok az egyetlen megértő sziv a világon és ha egy ilyen sziv se volna a világon amelyet ő leönthet az ő boldogtalanságával, akkor agyonlőné magát mint a veszett kutyát. Gondoltam magamban proponálni fogom majd hogy menjünk el szépen Afrikába felejteni, majd segitek neki felejteni, a felét én felejtem. S ha Afrikában még nem felejtettünk el mindent, menjünk Kinába, menjünk Japánba s Bombayba s Monte-Carloba, csak felejtsünk felejtsünk! Ó mennyi szép felejtőhely van ezen a nagyon érdekes világon. Ő fizeti majd az én hajómat, az én hotelemet, mindet, hisz ő a báró nem én. Igen. Leszállottunk a fiakkerről valami hét órakor, a fiatal báró huzza kifele a cimeres bőrtárcát, felharapja a monokliját, rovancsol a tárcában, nincs csak százkoronása. A fiakkeres nem tud váltani. Én persze ugrok: kérlek ne fáraszd magad van nekem apróm.

Vagyis volt, mert mikor a fiakkert kifizettem nem volt már sem apróm sem nagyom. A fiatal báró nem ment Afrikába felejteni, remélem itthon is elfelejtette az ő boldogtalanságát, én nem felejtettem el.

*

Jaj hát egyszer nemrégen a nagyvilágon egy eleven gróffal ebédeltem. Gróf és nábob, pazar világitás, legeszméletlenebb tango, szertelen pompa, végtelen! Egy legdrágább hotel előtt találkoztunk, ebédelni ment oda az étterembe, nem jövök én is? hát hogyne, a legmesésebb szerencse közönséges halandóságomra nézve. Az eleven gróf ur annyira eleven volt, hogy meg is volt hülve, a szeme fátyolosan nézett rám mint az őszi reggel, azzal a bizonyos bánattal amellyel az őszi reggel az elzónázott tündérek után mereng. Hangja meghatott, szenvedős, a férfihangnak a féminin kiadása az ilyen, még plebejus férfi is arisztokrata mikor nátás, mert lényénél annyira finomabb lény panaszkodik a hangja mögül. Külömben is Théophile Gautier az a francia az azt mondta hogy nem az az arisztokrata aki annak cimezi magát, hanem az akit ő Théophile Gautier arisztokratának érez. Én is grófot érezhetek a náthás férfiban, ha nem is mondok aztán semmit se. Igen, hát az az eleven gróf emlitette is hogy csunyán meghült és szivogatta eleven orrát mikor az asztalhoz sétáltunk, mikor aztán leültünk, eltüsszentette magát, az eleven grófot és rögtön nyult is a szivarzsebhez a zsebkendőért. De az a kilencágu zsebkendő nem fehérlett ott a zseb fölött. Nem is volt a zsebben. Ejnye bizony az elveszett. Ott maradt egy autóban, igaz, Kellemetlen.

Hamar kaptam ki a zsebkendőmet, vegye magához gróf ur, én nem vagyok náthás. Hálás mosolylyal elkapta, az orrára tette s trombitaszóval üdvözölte. Majd hazaküldi tisztán, hol lakom? Az ebéd őrült drága volt, magam fizettem a magam menujét, szó se volt róla hogy meghivottnak tekintsem magam. Bagatelle! A grófnak eszébe jut egyszer majd unalmában a diplomácia, elmegy Londonba nagykövetnek, Londonban is igy összetalálkozunk, megörül, intim emlékei ébrednek, hiszen egy zsebkendőt fujtunk! meghiv a palotájába mikor estélyt ad, bemutat az udvarnak, az angol király kihallgat és megtesz udvari poétának, jelzem csak azért fogadom el mert érdekelnek az angol udvar hölgyei. Ugy fogok, egyik duchessről a másikra rágyujtani mint a cigarettről a cigarettre, nem fognak megsértődni mikor eldobom őket, tudják hogy mindnyájukat szeretem és engem mindnyájuknak szeretniök kell, velem szemben nem szabad korlátoltnak lenni. Boldogok lesznek hogy nem halnak meg ugy hogy velem nem koccintottak! és egész nap mulattatni fognak hogy meg ne unjam azt az udvart, az angol királyi koronát amely mellesleg India császári koronája is, ha akarom felpróbálhatom, rajongani fognak hogy hogy illik az nekem! én egy darabig melancholiával nézek rájok alóla, azután vidám grimaceokat vágok, olyanokat amilyenekkel a beteg gyermekeket szokta az ember mosolyogtatni. És aztán visszateszem a koronát az öreg V. György fejébe s fölemelkedem a trónon hajadonfővel és a legmagasabb rangu csillagokról fogok trónbeszédet tartani. Megigértem ezt a csillagoknak egy augusztusi éjszakán, és én nem feledkezem meg igéreteimről.

A gróf bizony megfeledkezett a zsebkendőről. Nem küldte vissza. Egy tiszta vászon fehér zsebkendő monogrammal ma száz koronába fáj.

*

Hercegekre, fejedelmekre még idáig semmi kiadásom se volt. Ha valami előadná magát, majd beszámolok.

Dicsőség

Nevelő urnak igazi puska még soha se volt a kezébe. Volt már puskája több mint egy puska, nevelő urnak, az élet egymás után következő szakaszaiban, vagy mondjuk az élet egymás fölé rakódó rétegeiben. Ugymint volt egy puskaforma játékpuskája nevelő urnak, akit négy esztendős korában kapott szelidlelkü nagynénjétől. Ez volt az élet első puskája. Hitvány fenyőfa volt ez a fia-puska, téglaszinre volt mázolva s bádog volt a csöve s fakó forrasztott acél volt a kokasa. Ezt a kokast ha elrántotta nevelő ur mutatóujja, hát az történt hogy a mosolygó friss bádog cső végéből kiugrott az a fadugó aki abba a csőbe bele volt dugva s lecsüngött a levegőbe s ott hintált egy kis darabig, mert a dugót nemzeti szin fonásu spárga tartotta, az nem engedte, hogy a dugó leessen és a porban összepiszkolódjon.

Ez volt az élet első puskája. Az élet második puskája bodzafa-puska volt, nevelő urnak saját gyártmánya, habár nem is saját kitalálása. Második elemista korban készitette nevelő ur a bodzafa-puskát, kivánkozom mondani hogy testületileg, igen, mert körülbelül az egész második osztály egyszerre csinált bodzafa-puskát, kiki magának, a május édes kedves meleg napjaiban. Ha nevelő ur a mellére szoritotta két kézzel a bodzafa-puska agyát és huzta visszafelé erővel a bodzafa-puska csövét, akkor a csőbe behatoló puskavessző előre ugrasztotta a cső mellső végébe dugott nyálas pici rongygolyót, ez a rongygolyó osztán kiugrasztotta a cső külső végébe szoritott második nyálas rongygolyóbist. Amely keményen nekirepült egy másik kis fiu mellének, mert az előzőleg önként jelentkezett és nyitott szemmel, a hencegés mosolyától nyitott szájjal és a kiváncsiságtól dobogó szivvel várta a halált.

Ez volt az élet második puskája. Az élet harmadik puskája gummipuska volt, ezt nevelő ur első gimnazista korban épitette, és pedig azért ilyen későn, mert mint szegénysorsu, csak a középiskola évadának kezdetén engedhette meg magának hogy a szószedetre s a rajzpapirra kicsalt pénzből annyit félretehessen, amennyi a legszerényebb egyágu gummipuska kiépitésére futja. Voltak kevésbbé szegény sorsuak, kik kétágu gummipuskával képviselték magukat, voltak aztán gazdag sorsuak sőt nábob sorsuak, azok három meg négy águ gummipuskával szerepeltek. Igen kérem méltóztathatnak emlékezni azokra az arisztokrata gummipuskákra, melyeknek nem is fából volt a nyelük, hanem sötétkék acéldrótból, azokat a gummipuskanyeleket a helybeli nagy vaskereskedésben készen árulták, csak pénz kelletett hozzá. A verebek, a kis csirkék meg az ablakok szörnyet haltak ha megfelelő nagyságu kavics találta őket. Az idegen kutyák és az ellenséges gyerekek, azok is megemlegették, ha kaptak egy lövedéket a gummipuskából, pláne azokból a három- és négyáguakból!

Az élet negyedik puskája, igen, hát vegyük puskának, hiszen más nevét nem is tudom, csak hogy puska volt. Vergiliushoz, Sallustiushoz, Ovidiushoz, Cicerohoz, Horatiushoz. És azután Homeroshoz. Pardon, hát Cornelius Neposhoz! Persze, negyedikben lőtte legelőször a latin tudományt nevelő ur is a latin puskából. Ez a puska, az élet negyedik puskája, két puska volt, ugymint latin és görög puska.

Az élet ötödik puskája, jog szerint a Flaubert-puska lenne, de azt hiszem, már kijelentettem, hogy nevelő ur szegénysorsu volt, és hát a szegénysors a Flaubert-puskát kiütötte kezéből, akarom mondani ábrándjaiból, igen, a Flaubert-puska urfi-puska, a galambok bizonyára adnak arra valamit, hogy őket tekintetes urfiak lövöldözik, fogadni mernék fájna nékik, ha szegénysorsu tanuló ifjak is lelőnék őket a magtár tetejéről.

Ugorjuk hát át a legitim Flaubert-puskát mint az élet ötödik puskáját, s ugorjuk át ha már benne vagyunk, az érettségit is, az érettségiből egy ugrásra ott vagyunk aztán Patkányos-pusztán, ahol nevelő ur mint első éves tanárjelölt az intéző ur csemetéi mellett nevelősködik. Az élet ötödik puskáját, az igazi srétes puskát a gazdasági irnok ur adta kezébe nevelő urnak, félmeleg őszi délután, mikor intéző ur, irnok ur meg nevelő ur kisétáltak a répaföldre nyulra, fogolyra. Intéző ur nagy hosszu alak, csizmás, Vevey-szivar a szájában, szivarnak oly hosszu mint intéző ur intézőnek amilyen hosszu. Lancaster-puska lóg intéző ur nyakában, vagyis a mellén lóg lefele térdig, a szijj a nyakába simul intéző urnak. Irnok urnak a lábszárán bőrgamásni urizál, ha lovagol, ha biciklizik, ha vadászik. A vállán nehezedik a Lefosé, a puskaszijj derékszögü háromszögben feszül, igen mert irnok ur ugy sétál, hogy a puskacsőre könyököl, a puskacső hátra néz és a puskaagy elől feljebb van mint a puskacső vége hátul. Irnok urnak az ajkáról cigaretli próbál leesni, saját töltés, Kir és Purzicsan barna. Irnok ur nem olyan magos mint intéző ur. De magosabb nevelő urnál. Nevelő ur ott hosszitja lépteit irnok ur mellett, szélen megy, ugy hogy a három alak kicsi, nagyobb, leg-nagyobb. Nevelő ur cipőben van, azt az egycsövü nemtudommiféle puskát, akit orvvadásztól szedtek el egypár éve, azt ugy viszi, ahogy egy illusztrációs Krudy-féle regénykönyvben látta volt egy magányosan andalgó vadásztól, vagyis lezser a jobb vállon a szijj, a puska hátul a földnek irányzott csővel, mindakét kéz hátul a puska csövén, szórakozottan. Nevelő ur szájában szintén saját töltés, hetes tizenhármassal, és a slukkerek közben az első vadászat mély drukkal és magas emelkedettséggel telt sóhajai. Nincs titkom, kiárulom hogy mikor az intéző ur azt kérdezte nevelő urtól: hát volt-e már vadászaton életében? nevelő ur műméltóságot vett a képire s ugy felelt, hogy: c, hogyne kérem szépen!

Intéző ur irnok urral az őszi munka felől témáztak, közben irnok ur perceket hallgatott, megelőzőleg bizonyosan indulatos leckéket nyervén intéző urtól. Intéző ur egyszer másszor lehajolt, répát, krumplit, pipakupakot, szeget mit vett fel a földről, azután behajitotta a táblába. Irnok ur ugy tett mintha rendet tartana az uton és a cipője orrával el és felrugott lécdarabot, fél patkót, rothadt répát, ganéjdarabot miegymást. Nevelő urnak nem volt beosztása, dunsztja sem volt a gazdaság felől, ő ilyenkor a szeme elé tenyerelt és oroszlánt tigrist jegesmedvét és cethalat kutatott a láthatáron.

Hát azután egyszer csak intéző ur a füléhez kapta a puskát és odadörditett egy rettentőt arra a hagymaházi torony fele. Csakugyan, arra osztán látszott hogy egy korpulens öreg nyul mint valami hazai kenguru elkezd vágtázni lustán hangtalan, mintha menni akarna összeszedni az intéző ur kilőtt sörétjeit. Egyszer csak egy másik ilyen nehéz szürke kenguru vagy lajhár is felébredt a föld alól és az is elkezdett zónázni valamerre egy szántás fele, de egészen más irányban.

Akkor intéző ur irnok urral rapid haditanácsot tartott diszkrét hangon, hogy a vadállatok meg ne hallják és azután ott hagyták nevelő urat a répaföld szélén, intéző ur a szántás fele ment előre, irnok ur meg ügetett a répaföld távolába befelé. Nevelő ur levette nyakából a puskát. Ott állott a hervadt göröngyekben, azt hitte köröskörül háboru dörög, s ő abból egy hangot se tud hallani, oly szemtelen hangosan dobog a szive. Nézte merre jár az irnok ur. Irnok ur megállott, állott, a puska a kezében volt, lebocsájtotta a puska dupla csövét, mindakét csőbe belekukucskált lekonyitott fővel és közbe gyorsfelhőket cigaretlizett. Aztán látszott egy ember, messzi császkált a répaföldön tul, igen kicsi volt, irnok ur felcsapta a puska csövét, azután lassan emelte a puskát és odacélzott a felé az ember felé. Nevelő ur is magasra vette a puskát. A puskakedvelő nagyközönség meg fogja bocsájtani nevelő urnak azt a csacsi föltevését, hogy irnok ur netalán most rá fog lőni arra az emberre. A puskakedvelő nagyközönség az irnok ur felől tisztában lehet, hogy az igen jól tudja hogy a vadászengedély emberlövésre nem vonatkozik, viszont rokonszenvesnek találhatja a puskakedvelő nagyközönség az irnok ur sportszerü ábrándját, amelylyel mérlegelte hogy vajon ilyen távolságból el tudná-e találni azt az embert aki amoda megyen? Azután nevelő ur, mint aki még igen messze van az emberlövéstől, hiszen még galambot se lőtt eddigi pályáján, mondom nevelő ur annyira ment csak élő cél hijján, hogy fölvette a puskát az orra mellé jobbfelől és egy helyes kis vadrózsaszin felhőt kezdett célba venni. Az a felhő magában vendégszerepelt azon a berlini-kék egen, kis kiváncsi s elég alkalmas volt arra hogy nevelő urban kedvező impressziót tegyen az ő célzó tehetsége felől.

– Brumm brumm! – vagy hogy imitáljam az intéző ur dupla lövését, amelyet megint valami nyulak kedvéért tett, akik talán várták ezt a jeladást, mert addig nem látszottak seholse, intéző ur tüzelése után szolgálatkészen kezdtek egymás mögött egy bizonyos irányba hömpölyögni. Jó messzire voltak, nevelő urnak kinyilt a szája mikor utánuk bámult, müveletlenül eszmélt a birtok eseményei közepett, de persze helyén valónak találta hogy a nyulak igy tudják az ő teendőjüket, hisz azok már régebben élnek itt a birtokon.

Igen ám, az intéző ur lövései után, valami husz lépéssel nevelő ur előtt egész váratlanul frr! egy tiztizenkét főből álló vagyis repülő fogolycsapat emelkedett a szabad levegőbe. Én már nem tudom hogy találta fel magát nevelő ur oly hirtelen, s hogy hogy vitte véghez a puska kellő fektetésének, a célzásnak és az elsütésnek összetett müveletét, elég az hozzá hogy ugy belelőtt abba a fogolycsapatba mint egy Bársony István. Igen, azt sejtette a durranás alatt hogy valakit rettentően pofonvágtak itt valahol, és látni nem látott semmit, kivéve hogy irnok ur erre fordul, még azt is mintha látta volna, hogy megelőzőleg irnok ur tágasat ásitott és háromszor megcsapta a tenyerével a száját. Aztán mint a bolond megszaladt nevelő ur arrafelé amerre a foglyok elrepültek. Gondolata nem aludt, nem, ébren volt, és az a gondolat számon tartotta, hogy itt most valaki puskával a kezében bukdosik a lyukas puha földben, lélegzik mint kutya a kánikulában és meg akar kapni valamit ami esik lefele az égből, aminek le kell onnan esni, igen, ennek a sötét gyors függőleges foltnak, ami ugy kápráztat az átlátszó világos levegőben. Valami lapda esett föl, annak le kell hullani. A napnak le kell bukni alkonyat után. De hát hol, hol, hol van? A foglyokat elnyelte az ég, mintha a föld nyelte volna el! Az a felhő fog talán leesni! Meg se moccan. Egy kicsit bágyadt lett a szive, tán a puskaportól. Irnok ur kiabált valamit, a fejét kapkodja, kérdez. Mindjárt, rögtön, csak keres valamit nevelő ur, megkeres valamit. Az elveszett, elsülyedt. Macera! Hallatlan valami! Hát hol vergődik az a lelőtt fogoly? A lábával, a puskaagygyal hiába szántja nevelő ur a rongyos répaföldet. Nincs és nincs. Nincs.

Vége lett a vadászatnak. Intéző ur hoz egy nyuszit, csüng a feje, vért köp minden lógázásnál. Borzasztó ránézni szegény nyuszira. Talán meg is halt már.

Irnok urnak nem volt szerencséje.

– Hát nevelő ur mire sütötte ki puskáját?

– Én, kérem szépen, lőttem egy foglyot.

– Ugyan!

– Igenis. A két szememmel láttam hogy leesett. Nem tudtam meglelni. Ugy szeretném még megkeresni.

– Majd holnap reggel. Hát biztos az a fogoly?

– Biztos kérem, intéző ur. Becsületistenemre!

– Nahát jól van.

Következő vasárnap délután intéző ur, irnok ur, nevelő ur a sárga féderes kocsin bekocogtak a laposladányi kaszinóba. Intéző ur bemutatta nevelő urat a laposladányi intelligenciának. Számtartó urnak, doktor urnak, bérlő urnak, jegyző urnak, patikusnak, otthon lődörgő jogoncnak, mindenkinek. Hát mindjárt el is dicsekedett intéző ur avval is hogy már vadászaton is volt nevelő ur, lőtt is egy foglyot. Kerestük másnap, nem leltük meg, biztos bement az a fogoly a váradi kórházba, majd visszajön ha lábra áll. Fő a dicsőség. Ezennel fel lehet szentelni nevelő urat.

Vagyis azonnal lekapták a négy lábáról nevelő urat, felhasaltatták a billiárdasztalra, az egész intelligencia, ahányan voltak, mind csupasz tenyérrel meg dákóval meg pipaszárral felszentelték nevelő urat, a vadászt. Szentelték vagy öt percig. Sok, Sándorkám.

Neked meséltem Sándor, mert Terád találtam gondolni mikor leültem mesélni (nem veszed rossz néven?) és kérlek ha nem volnék profi (sajnos hogy az vagyok) akinek meg kell enni a tárcairó törvényeket, kedvem volna minden komoly szabályhoz illetlenül felnyögni s elnevetni magam: Te, én voltam a nevelő ur, barátom, olyanokat csaptak rám, hogy mikor leszállottam a billiárdasztalról, nem tudtam oda nyulni egy óráig, mert égett! Addig is mig egy kicsit lehült, az arcomat simogattam ott azok közt a kedves falusi karakterek közt, mialatt ismerkedtünk és röhögtünk, mert az arcom is fájt még a puskától.

Györgyi, később Kamilla

Kezet nyujtok a manicure-kisasszonynak, anélkül hogy valaki bemutatna néki. A manicure-kisasszony felad egy pillantást a képemre, s aztán elfogadja az elébe nyujtott idegen jobbkezet, sőt két kézzel veszi el, mint valami ritka kedves baráti kezet. Igen és elfekteti maga előtt az összehajtogatott serviette-en, mint egy keztyüt. Nem is tudom mit nézett meg az arcomon mielőtt kezelésbe vett, hiszen a fejjel néki semmi dolga nincs, a fej a frizőr-szakmára tartozik. Ez a reflex, ez hogy a manicure-kisasszony felnéz a vendég képébe, aki a patáját hozza szépiteni, hogy ez az illemé-e vagy a kiváncsiságé, azt nem birom most hirtelen megállapitani, sőt talán órákig tartó elmélyedéssel se tudnám kisütni. Kijelentem hogy nem reflektálok arra hogy a manicure-ös kisasszony érdeklődjék a cifferblattom iránt mikor odaülök a kis asztalhoz. Nem mintha nem volnék afelől meggyőződve hogy nekem van a legszellemesebb és a legingerlőbb férfiarcom, mert hiszen arról mélyen meg vagyok győződve. A dámáknak ha megpillantanak az Operában meg a lóversenyen, majd kiugrik az üveg a látcsövükből: istenem ki lehet ez az érdekes fiu, ez a gyönyörű! De mondom ezt a sikert a manicure-kisasszony előtt szivesen elengedném. Az a pillanat, amit az arcomra pillant a manicure-kisasszony, az kérdés is, amely rám kiált ezen szóval: ki vagy te, mi vagy te véletlen fizikum, aki megjelensz előttem, mit akarsz velem? Igy kérdez engem. Nem tudom ki vagyok mi vagyok, mi jogon követelem ilyen egy gázszin arcu, agerathum-kék szemü szőke tetemtől hogy munkára galvanizálja magát értem néma szájjal, vad idegen szivvel. Azt érzem, hogy nem ember vagyok, hanem az a tizenöt korona, akiért a manicure-kisasszony fölvette most a körömvágó ollócskát. Mondhatom igen kevésnek érzem magam. A világ, az más, álom az amit nem tudok megfejteni, de én, vagyis az a hasztalan alak, akit megszoktam én gyanánt kezelni, én ébren vagyok, én például nem tudom mit hasalnék ha ez a lebuktatott fejü manicure-kisasszony vallatni kezdene hogy uri dolognak tartom-e hogy nővel takarittatom mancsomat? Azok szerint a képzetek szerint, amelyekből az uriember vagy mondjuk a gavallér igéje nevelődött, azok szerint talán inkább nekem kellene most e gyöngébb teremtés kezét elővennem és gyöngéd bókok között ápolnom, vagy le kellene buknom a cipője orráról a port ellehelni. Hallgatok, hallgatnom kell egy bün felől, amit nem követtem el, csak képviselek: az élő élet büne ez. Hallgatok, mikor elébe ülök a manicure-kisasszonynak, de még azt is számon kell kérnem magamtól, hogy jól teszem-e, hogy hallgatok: meg kell gusztálnom a manicure-kisasszony arcát, a karakterét ki kell hamarosan nyomozni. Némelyik kisasszonyon meglátni, hogy homloka nehéz, el van foglalva szive, cipője vagy gyermeke gondjával. Más kisasszony fáradt, vérszegény és egész éjjel fogfájása volt. Egyéb kisasszonyok akadnak, akik csalódottak, ostobácskák és intrikusok, névtelen, gyülölet gummiját rágják begombolt, eltakart fogsoruk közt. Vannak kisasszonyok, jobbadán vastag karuak és mellesek, ezek mögött valahol egy him sétál, ezeknek a kisasszonyoknak három-négy aranyfoguk van, ezek a munkaasztalnál közömbösek, vak és siket egoisták, frizurájukban nem bolyong ábránd és szivélyesség, ételek ize játssza mély szonátáját gyomrukban. Az eféle kisasszonyokkal jobban teszi az ember, ha nem kezd diskurzust. Vannak azután kisasszonyok, á la mode táncosok, kacérak, cigarette-et gyüjtők, meg vannak gorombán frivolak, követelők, halk adomát kivánók, kacagósak, szolgálhatok továbbá kérem büszke szépekkel, akik az urak kezét közel veszik magukhoz, de lábát távol parancsolják, kik tartózkodóak és kihivóak, másfajta szépek is vannak raktáramon, olyanok, hogy Pest kedvessége csorog pillájukról és ajkukról, még egy főhadnagyot se vesznek komolyan, de meg tudnak szeretni egy cirkuszi szolgát is, oly ismerősök, mintha száz éve élnének s oly frissek, hogy sohase fognak meghalni, övék a leghosszabb röhögések és a legkurtább sóhajok. Mutathatok kezdő kisasszonyokat, csunyácskákat, kik mindig bevágnak és ugy vannak öltözve, mint az árvák. Emlékeztetni szeretnék idősekre, kik most tanultak ki, sikertelen arcok és életek ezek, szerények, betegesek, jegygyürüjök és mellük elpusztitott férjről és meghagyott gyermekekről tartanak előadást. Láthatni jó szemü, jó hangu, mosolyra járó száju, urias, tiszta kisasszonyokat, akik ugy hallgatnak, mintha magokban regényfolytatást olvasnának, felnyilt ajkukkal kérdést várnak, akire felelni jól esik. Vannak türelmetlen bolondosak, hizással fenyegetők, akik mozizni készülnek. Vannak, vannak. Ezekkel minddel lehet vagy muszáj vagy nem árt diskurálni.

De mielőtt ezt a hosszadalmat firkantottam volna, a jelen szőke kisasszony megkérdezett, hogy:

– A körmöket rövidebbre, kérem?

A kézhez szólott, csak a kezet nézte, a körömvágó ollócska már beléhatolt a köröm sarkába s várt mig felelek. Azután müködésbe jött a kisasszony, szabadon tekinthettem homlokát, négy ránc volt ott, elég hosszuak és elég párhuzamosak. Oly közel és olyan hirtelen ráncok voltak hogy szinte fujtam egyet hogy elfujjam őket. Egy fodrászmühely kapcsolt része ez a kis manicure-szoba, két asztalka áll benne. A másik asztalka el van hagyva. Dél van. A fodrászmühely ajtajából beszól egy idős hasas ur, a feje törülközőbe van szoritva:

– Hány perc Györgyi?

– Még egy előjegyzés van igazgató ur.

– Hát majd délután. Félnégykor jövök.

– Igenis direktor ur, fenntartom.

A bekötött fejü direktor ur eltünik, a kisasszony a fejem fölött a falra néz. Visszaengedi fejét, melynek csekély kilengésü rezgését észlelem mig reszeli a kisasszony a körmöket, s hallom hogy igen vigyázatosan sóhajtott a kisasszony, nem publikum számára. Fekete crépe bluza van, a décolletage-ban felcsap a slingelt ingnek egy hulláma. A kisasszony arca aféle mint az élesztő, feje rezgése közben az orcáin és homlokán csuszkál egy bizonyos fényesség, mert az üzletben gáz világit. A kisasszony ujjai kurták, karja füves, ez a szőke fü szintelenebb mint a haja. Fülei ki vannak furva, fülbevalója nincsen. Van egy hitványka gyürüje málnaszörp szinü kővel, a zálogházban kaphatna rá egy gorombaságot. Nem tudom a gázfénytől az arcán vagy a keze meleg korrespondenciájától, nem tudom, szorulást kapok az ugynevezett sziven és hátul a sziv mögött vagy hátul az üzlet fala mögött valahol mintha méla gongütést hallottam volna. Evvel a kisasszonynyal tán jobban teszem ha beszélek.

– A másik kisasszony ebédelni van?

– Igen, az elmegy ilyenkor ebédelni.

– Maga később megy ebédelni?

– Én itt ebédelek az üzletben. Csak a nővéremet várom.

– A nővére hoz ebédet?

– Nem kérem, ő is üzletben van, idejön hozzám, ide hozatunk a bormérésből mindennap ebédet. Már itt lehetne.

Megint a falra néz a fejem fölött.

– Nem tetszik tudni hány óra? Én nem tudom ez a mi óránk vagy késik egy félórát vagy siet egy félórát, sose pontos.

– Háromnegyed mult öt perccel.

– Köszönöm. Azt hittem késik a nővérem.

Olyféle lágy hangja van, mint a pamut. Sárgás pamut. Álmos. Mintha nehezére esne a szó.

– Nem fáradt még ilyenkor, mondja?

– Én? Nem. Már mint a kezektől nem.

– Hány kezet csinált ma délelőtt?

– Hányat? Hányat is? Az önével kilencedik. Nem, tizedik. Ettől nem volnék fáradt, csak rosszul aludtam. Tessék betenni a másik kezet a vizbe.

– Mért nem aludt jól?

Hallgat. Mosolyog. Hallgat.

– Ne kérdezzem?

– Vendégek voltak nálunk.

– Szóval mulattak.

– Hogyne. Ahogy a Katicabogarakkal el lehet mulatni.

– Hogy-hogy Katicabogarakkal?

– Azok voltak a vendégek. Minden éjszaka Katicabogarakkal mulatunk.

– Poloska?

– Az, még a nevétől is beteg vagyok.

– Hö. Borzasztó.

– Az ágy szélén ülök fél éjszaka, nem merek belefeküdni. Mit lehet csinálni az embernek, sehol nem tudunk más szobát kapni.

– Nem lehet azokat elpusztitani?

– Az isten verje meg, amilyen házigazdánk van. Őtőlök jön a piszok. Szegény nővérem egész éjszaka szedi a Katicabogarat, rakja a vizbe.

– A vizbe rakja?

– Egy csupor vizbe teszi. Én meg se merem fogni. A nyavalya kitörne. Nővérem se meri megölni, csak a vizbe teszi.

– Nem pestiek maguk?

– Nem kérem, mink erdélyiek vagyunk.

Nem igen merek tudakozódni. Szemlét tartok a köröm- és bőrollók, letoló fácskák, szarvasbőr-simitó, lakk, nagolin, kyx miegymás fölött a kicsi asztalon. Chloe mind ennek a portékának hirét se hallotta. Daphnis nem uriember volt, aki manicure-ért kereste Chloet, hanem sipolva sétált guruló birkái mögött és találkozván, egymástól tanulták meg a csókot, mert tapasztalatlanok és édesek voltak.

Egy órára megjött a nővér, az, aki a Katicabogarakat a csupor vizbe teszi. Idősebb mint a kisasszony, akit Györgyinek hivott az igazgató ur, szőke, nagykezü, pici, hervadt fogu, neki is ilyen élesztőorcái vannak. Roppant szomoru, őszinte nagy cipőt emel a két lábán.

– Szervusz kicsi Györgyim.

Megnézi a vendég kezét, a vendég arcának egy óvatos főhajtással köszön. Györgyit megcsókolja homlokán.

– Szervusz Kamillám. Foglalj helyet, kérlek. Itt van Sándor? Sándor! Sándor?

– Biztos elküldték. Majd jön mindjárt. Mit hozassunk, Györgyim.

– Mondd meg te, Kamillám.

– Jaj, egy hölgy félkettőre bemondta magát. Hogy kell sietni! Györgyim, tésztát nem hozatunk. Kijelentem, tegnap is főzelék tészta negyven korona.

Megint a vendég kezére pillant Kamilla. Szemei mint a világoskék márványgolyók, oly bámészak és a hangja, mint az ágendás kis leányoké, oly gyermekhang, olyan nyulós, siralmas.

Lloyd George, hogy birod a neved a homlokodon viselni, hogy tudsz élni, hogy fogsz tudni meghalni, mondd, hogy fogsz tudni meghalni.

Emlék

Éppen nagykoru lettem, soha boldogtalanabb évadom nem volt. Lent voltam T. Valentin barátom birtokán, cséplés idején. Jókor reggel lóháton kimentünk a «hegybe», ahol a cséplés zugott, Valentin ott lógott délig a masina körül a bikacsekkel pihenés nélkül csapkodva lágy csizmaszárát. Ezt hallgattam egy messzebb kazal alatt hevertemben, meg a vakon bugó gőzgépet meg az izgága rostát meg azt a sóhajtozást amivel a keresztek a rostába hajoltak. A pitypalattyot és a tücsköt tán nem is hallottam, mert csak szomoru hangokat kivántam hallgatni. Be volt a szemem téve, a lángoló levegőt, meg az őrült szalmafényt nem tudtam elszenvedni. Ott hevertem délig, egy-két tucat szalmaszálat végig harapdálva, mig émelyt nem kaptam a szalma izétől. Délben usztunk egyet a Tiszán, mert a Tisza partján volt ez a föld. Azután visszaügettünk a község alá, az ugynevezett kastélyba. Ebédig rendesen egy kis nyomorék fia-szarvassal barátkoztam, aki az istállóban lakott a lovakkal, ennek a szegénykének a bal hátulsó lába meg volt törve, elmaradt fejlődésében a többi három láb mellett, ezt az árva lábacskát fölhuzta a szép kis állat és lógatta, mig három lábán bánatosan sétált az udvarban vagy, néha, futni próbált. Ugy hitták: Albert. Az állatorvos kezelte, de nem ment vele semmire. Igy élt Albert fogságban, szeretetből és irgalomból.

Délutánonként az erdőre sétálunk egy-egy angol puskával őzlesre. Egyszer-másszor láttam az állatot keresztuton vagy fák közt átinalni mint valami álmot. Egyetlenegyszer kiséreltem meg a merényletet egy őz élete ellen; nem találtam, de azt a pofont akit akkor a fegyvertől kaptam, azt megérdemeltem. Este rendesen két uhlánus tiszt vendégünk volt. Azok biciklin szerettek járni. Az egyik fiu mindig elhozta felolvasni az aznap érkezett postáját. Harminc darab nővel levelezett, mindet apróhirdetéssel fogta. Nagy nevetés volt a levelek fölött, magam is nevettem pedig boldogtalan voltam. A szerelmes levekhez jó hideg bort ittunk.

Egyszer ebéd után Valentin a kocsist elküldte Pepiért. Pepi abban a községben szerző volt, különben pedig felesége volt a második banda cimbalmosának. Félóra mulva Pepi ott állott előttünk a tornácon. A hencseren hevertem a vadszőllős árnyékban. Pepi megnézett, magam is megnéztem Pepit, emlékszem az ajkán egy sötétkék gubó volt. Valami hatvan esztendős testes ember volt, piros pamut botos volt a lábán és hangos papucs. Valentin ott ült a karszékben, egyik lába a másiknak a térden. Nem engedte Pepit kezet csókolni, magam is ellenállottam Pepi kisérletének. Valentin elkezdte a kihallgatást:

– Hát mi van Pepi?

– Hát vóna kezitcsókolom a suszterné, a Kunffy nagyságos urék uj szobalánya, a doktorék szakácsnéja, különben azt ma estére már az ulánkaszárnyába igértem, vóna még urfi kérem a Csordás ügyvéd urék nevelőnéje, most jött ide négy napja. Német.

– Hogy néz ki?

– C, gyönyörü szép szőke. Olyan dereka van akar a hegedünek. Igaz. Az uristen vegye ki a két szememet. Ide hozom legelőször is magoknak urfikám. Jaj de büszke nő, egyem a száját. Nem is mondom senkinek mig ide nem hoztam el. Öt forint dukál érte az én három pengőmön kivül. Micsoda szép piros szája van. Arany foga is van, itt ni. Nahát ezt meg fogja köszönni az urfi. Igaz.

– Hát más nincs?

– Hát kit adjak ha ez se jó az urfinak? A Kunffyféle szobalány nem kell? A szép kövér suszterné se jó már? Talán magának tekintetes urfikám, olyan fehér az a szép suszterné mint a zsemlye. Most voltam nála, alszik. Ha kell felköltöm, hozom.

– Hagyja csak aludni.

– Hát semmi más nincs? – azt mondja neki Valentin – hát szüzed nincs egy se?

– Jaj volna egy ártatlan gyenge jószágom, most kezdtem gondját viselni, c, nyalom a szeme bogarát, de szeretem a kis ártatlan szivecskémet. Ott van az is a Kunffy-konyhán.

– Ki az apja?

– Nincs annak mert kis árva. Nincs annak senkije csak a jó isten. Ó be hamis kis szeme van, egyem meg. Tizenöt esztendős, urfikám, ó mit mondok, most jár tizennégybe. Ilyen két kicsi szilvája van ni.

Pepi föltette a két öklét az ő felszakadt keblei fölé a mellére, hogy ott van az a két kicsi szilva.

– Hozd el vacsora után. Megfüröszd, mert kihajitalak benneteket.

– Meg, megfürösztöm az árvámat. Hat forint lesz urfikám, három magamnak, három a kis ártatlan bogaramnak. Jaj nem adnám sehova, csak magának aranyos urfikám. Egy kis rágott szivar lesz a cimbalmosnak kezit csókolom?

Kapott szivarvéget egy tucatot, elment. Valentin fölvilágositott, hogy ez a bestia soha nem ad a cimbalmosnak a szivarvégből, mind maga eszi meg.

Este tiz óra felé beadta Pepi a szüzecskét. Az átvételnél nem voltam jelen, odabent a vendégszobában olvastam. Egyszer csak tereli befele Valentin a kis áldozatot maga előtt. Még a gangról a nyitott ablakon át bebucsuzott Pepi s a hangján hallani lehetett, hogy a szájában van a bagó. Nagy jóakarattal ajánlotta hogy csendbe legyünk és vigyázattal küldjük haza a kis ártatlant, mert ő fél a csendőrségtől, a mult hónapban is befogták egyszer a csendőrök és megpofozták. Valentin rácsukta az ablakot a Pepi hosszas suttogásaira.

Én mikor a kis leányt megláttam, elkacagtam magam. Megállott, nem mert sehova nézni, a kék paraszt rokolyája térden alig ért alul, ellenben a fehér pendelye bokáig volt leesve. Sovány gyermek volt, tizenöt éves forma. Se nem szép, se nem csunya, én már nem tudom, milyen. Egy kis árva. Mezitláb volt, piros és kék volt a lába még a friss lábmosástól. Sárga keszkenő volt a fejében, homlokára huzva öregesen és egy kezében összepréselt zsebkendőt tartott, mint mikor vasárnap kimennek a parasztleánykák. Valentin is elnevette magát a hosszu pendelyt meggusztálva.

– Na hékás, tebelőled meg miféle maskurát csinált ez a gazember Pepi?

A kis lány lesütötte a fejét, különben ugyis le volt már az sütve. Elkezdett a siráshoz készülődni. A válla már egyet-kettőt ugrott és a zsebkendős kezének a mutatóujjával a másik sötét kezének ujjacskáit pattintotta.

Valentin franciául megmagyarázta, hogy ezt a pendelyt Pepi adta a kis leányra, mert bizonyosan nem találta elég finomnak a kis lány ingét. Ezt a pendelyt Pepi ilyen célra tartja, ebben a városi ingben szokta beadni az uraknak a nép egyszerü gyermekeit. Mielőtt az urakhoz mennének, sötét este először Pepihez kell menniök pendelyt cserélni.

Hát aztán Valentin elkezdte kinozni a kis lányt, hogy hány esztendős vagy, hogy hinak, gyere közelebb stb. A kis leányból egy szó se tudott kijönni, meg volt ijedve s a sirás szinte már hallatszott, mielőtt rákezdett volna. Néztem, azt vártam hogy a válla fölött kétfelől a két szárnya is kibuvik, olyan szinüek, mint a pendelye s fel fog emelkedni vadságában, félelmében, butaságában szegényke s áttörve nesztelen a mennyezetet, a sötét égbe fog menekülni.

Valentin leült a diványra:

– Gyere hát ide hozzám – azt mondja a kis lánynak.

Akkor aztán robbant a kis lány. Egy hosszu sóhajt szippantott, a sóhaj felhuzta a fejét, avval máris a közepében volt a bőgésnek. De ugy bőgött, mintha nagy verést kapott volna.

– Pssz. Pssz. Nem hallgatsz! Mit orditol itt! Tee. Hogy hivnak. Hallgass hát, mi lelt. Tee. Ni csak. Mit akarsz? Bántott valaki? Cs sss! Fogod be a szádat rögtön! Nem hallottad?

Ezek közt a kérdések közt a kis ismeretlen folyton hápogott, kapkodta a fejét, szédülve lépett jobbra meg balra, a zsebkendőt a homlokára meg a fülére kapkodta fel a szeme helyett, csunyán nyivákolt, huzta meg harapta a sirását éz közbe mindig: jahahaj! és azt is ki akarta mondani: istenem, de nem sikerült néki.

Valentin felállott, odament érte, a kis lány a kályhához esett menekülésében. Valentin fölszedte s odahuzta a diványhoz. Visszaült, a két térde közé fogta a kis leányt, lehuzta a kezét a siró szeméről és megrángatta egy kicsit. Dühös volt:

– Hát mi lelt te taknyos. Megraklak ha lármát csinálsz itt. Hallgatsz el?

A kis lány csak az orrán sirt.

– Hát mi kell? Mért jöttél ide?

– Se he he.

– Ide nézz a szemembe. No! Ide nézz. Vedd fel a fejed. Igy. Jaj de csunya vagy. Mért jöttél ide? Nem tudod?

– Ne he he.

– Mit mondott neked Pepi? Nyisd ki már a szádat!

Megint bőgni kezdett.

– Sss. Hát nem tudod mért hozott ide Pepi? Hogy mertél eljönni? Nem tudsz beszélni?

Nem tudott beszélni. Csak rini tudott, a száját tudta reszkettetni, meg a vállát, meg az orrát tudta szini. Valentin megtapogatta térdig, aztán kiengedte a két csizmaszára közül.

– Mondjad, te pondró, még nem voltál senkivel?

– E he he. – Lehet azt akarta beszélni hogy: nem.

– Miféle szemtelenség hogy el mertél jönni Pepivel. Nem sül ki a szemed? Hol van édesanyád? Ne félj, megmondjuk neki, hogy az urakhoz jársz Pepivel.

Kacagott egyet Valentin a kis lány feje fölött és lehuzta a sárga vasalt keszkenőt az orrára. Olyan lett mint egy nagyfejü sárgaszáju fia-veréb.

No s aztán Valentin Englert gyömöszölt a szájába, meg is rakta bonbonnal a kis árva szoknyája zsebét és aztán becsöngette a szolgáló legényt és átadta neki a névtelen gyermeket, hogy kisérje el a Kunffy-portáig. Azután szomoruságba esett és megmutatta annak a nőnek a fényképét akibe szerelmes volt és akibe most is szerelmes és akibe halála után is szerelmes lesz, mint ahogy kifejezte magát. És elmesélte a történetét.

Igaz. Másnap Valentin szegény kis Albertünket kihozta az udvarba, lefotografálta s aztán mert azt mondja nem lehet rajta segiteni, a vadászfegyver agyát a jobb füléhez illesztette s meglőtte Albertet.

A sánta fiatal ember naplója

Egy kicsit nehéz levelet kaptam. Rá volt ragasztva rézsút a keskeny kis postai cédula, hogy Ajánlott. A borítékban a levél mellett összehajtott papirszeleteket találtam, ugyanebből a levélpapirfajtából. A levélben gyakorlott férfiírás volt, de nőneműen vékony betükből. Azt mondja a levél, bocsássak meg ezért a merényletért, de ő, aki nekem ezt a levelet írja, a mai világban egy megértő lelket keres, amely mint egy fölvevő állomás fölveszi az ő sóhaját. Ő, azt mondja, civil, sánta és bankhivatalnok. Fiatal és magános ember. Van egy szépen bekötött üres könyve, abba egy-egy este, mikor nagyon nehéz a szíve, beleírja az ő életét. Ebből az ő naplójából másolt le nekem annyit, amennyivel gondolja talán nem fáraszt el túlságosan s kér, hogy olvassam el. Az a tudat, hogy elolvasom, amit ő írt, nagyon jól esik neki. Választ nem vár, vissza nem kéri, semmit nem akar egyebet, azt mondja, csak éppen hogy kegyeskedjek elolvasni. A nevét nem írta a levél alá. Csak azt írta: Budapest, 1916 május 24. – N. N.

Elolvastam a levélpapirra leírt naplódarabokat. Én nem tudom kiféle vagyok e földön, költő vagy szerző, vagy iró, vagy munkatárs, vagy tudósító, én nem tudom. Ember vagyok, kaptam valamit, odaadom a többi embernek. Kirakom ezeket a fél levélpapirokat, tessék, úgy ahogy jönnek egymás után.

*

Ma letettem a monoklit, többet nem teszem föl. Délben a váltóosztályról átjött egy fiú traccsolni, rám nézett és elvigyorogta magát: «Mi az, már a szemedre is sánta vagy?» Az egész terem elkezdett röhögni, a dictaphonkisasszony is kacagott. Az első pillanatban neki akartam ugrani a fiúnak, hogy felpofozom. Aztán csak azt nyögtem: hülye! De azt hiszem senki se hallotta. Lehajtottam a fejem és úgy csináltam, mintha dolgoznék. Két hónap óta hordok monoklit, egy kicsit imponáltam is vele. Hetekig készítettem elő a társaságot, hunyorítottam, nyomkodtam és törölgettem a balszememet, azt mondtam, érzem hogy meggyengült. Valaki még mondta is: vegyél monoklit, jól is fog állni neked. Az orrom mellett egy piros bevágás van a monoklitól. Remélem, egy pár nap alatt elmúlik.

*

Herkély és Gross bejöttek ma búcsúzni a tartalékos hadnagyi ruhájukban. Iszonyú rosszúl éreztem magam. Megvetést és szánalmat éreztem magam iránt a szemükből. Nem is néztek rám olyan melegen, mint a többire, úgy láttam. A kezüket is úgy adták ide, csak éppen hogy belelógatták a kezembe és elkapták. Lehet, hogy nem is gondoltak rám semmit, észre se vettek izgalmukban s ez fáj legjobban. Ez azt teszi: te nem is élsz, te féreg, neked semmi közöd az egészhez. Ezt a két kollegát titokban lenéztem mindig, mert teljesen műveletlenek voltak, nem tudtam velük semmiről sem beszélni. Most hősök lesznek és mit ér az, hogy én az Operába jártam és nyelveket tudok? Szegény fiúk, mi lesz velük?

*

Oly petroleum-ízü napjaim vannak! Soha nem éreztem így a nyomorékságot, mint most. Az élet mindig be volt zárva előttem és a halál is olyan, mint egy ünnepély, ahova nem hívtak meg. Mindennek elveszett az értéke. Szégyellek a háborúról beszélni, szégyellek izgulni érte, szégyellem mondani, hogy borzadok tőle, szégyellem mondani, hogy lenézem mint kulturember. Mindig csak a földre nézek és látom a jobblábamon a vastagtalpú és magassarkú cipőmet, ezt az örök cipőt, ezt a drága és undok és hiú orthopéd-munkát.

*

Gross hősi halált halt.

*

Nem tudok szórakozott lenni, az intelligencia a fejemben minden lépésnél eszméleten van, en suite szenvedek. Minden lélekzetem: én, én, én. Nem mehetek a tömegekkel. Úgy szeretnék valakire felnézni haldokolva, azt mondani: isten veled testvér! És úgy meghalni. A háború éppúgy, ahogy az államok bajainak, úgy sok nyomorúlt és boldogtalan egyénnek is egy borzasztó megoldás, de biztos megoldás. Nekem? Itt sétálhatok ezüstfejű botommal és gondolkozhatom. Ezelőtt sokszor jól esett a gondolkozás, mostanában útálok gondolkozni.

*

Ma délután zárás után olyan gyerekességet csináltam. A Szabadságtéren mentem és úgy mentem, hogy a jobblábam a járda szélén volt, a ballábam lenn az úttesten. Végigmentem így a járdán és a botom folyton forgattam a levegőben. Még fütyörésztem is. Teljesen úgy jártam, mint akiknek korrekt lábuk van. Aztán megúntam és leültem egy padra. Nevelőnők stikkeltek a padokon, a virágágyak közt kis pubik és babyk karikát hajtottak, labdáztak, hancuroztak. Egy babynak a labdája elébem gördült, a vastag kis baby szaladt utána, lehajoltam, hogy föladjam neki, a baby éppen a lábam előtt bukott fel, behúnyta a szemeit és úgy sírt, mintha el akarna ájulni, hirtelen kinyitotta a szemét és felnézett a cipőmre és elhallgatott és bámulta. Oly szerencsétlen vagyok és még azzal is kínozom magam, hogy ilyen eseményeket feljegyzek magamnak. Viszont mindig jól esik magamról írni, erre rájöttem.

*

Ha egyenruhában járhatnék legalább, míg háború van. Ha vennék egy tisztított tiszti ruhát a Teleki téren és felvarratnék rá két csillagot, mint főhadnagy és vennék a hadfelszerelési üzletben egy Signum Laudist és sétálnék olyan helyen, ahol abszolute nem találkozhatom ismerősökkel, a Ferencvárosban vagy Újpesten. Sajnálnának és imponálnék és akad nő, aki belemenne egy kalandba velem. Nem, hiszen az igazi tiszteket, akik sántikálnak, szintén nem sajnálják, vagy ha igen, az is mit ér? A nőknek nem érdekes. És azok a szegény sánta tisztek, akikkel velük érzek, nem éreznek velem. Ők katonák. Csak a lábuk sántit, én a lelkemben is sántitok. Még a közkatonák, akik a háborúban megsántultak, még azok se néznek úgy vissza rám, mint barátjukra vagy sorstársukra.

*

Milyen modern műlábak vannak. Apró keresztvassal ellátott vaskarikák, mint a shi-rudak talpa. A katonák szinte vigan látszanak menni. Vannak egész és fél műlábak, német találmány, igen praktikus és könnyed dolgok. Talán egy fél műlábbal én is jobban járhatnék s nem volna ilyen feltünő. A Leipzigerben láttam fotografiákat hadiműlábakról, csoda. Olyan mintha divat lenne, vagy sport, vagy gyerekjáték. Láttam egy német uhlánus-kapitányt műlábbal lóháton. Hogy beleélték magukat az emberek a bajukba, legalább úgy látszik. Mennyien vagyunk már Európában. Mintha az én kedvemért történt volna az egész dolog, hogy vigasztalódjak és ne érezzem magam oly elhagyatottnak ebben a csapásban. De én nem örülök a mások balsorsának és a mások helyzetébe nem tudom magamat beleélni. Néha úgy érzem, hogy nem is igaz, hogy mások is bénák, és csak a magam életén töprengek. Mintha most is csak én egyedül lennék ilyen. És mindig szenvedek és azt hiszem azzal, hogy szenvedek, előkelőbb vagyok ezeknél és a legtöbb ép embernél is.

*

A mai szomorú este. Przemysl elesett és az egész Budapest milyen sivár és csüggedt volt. A Pilseniben vacsoráztam, kevesen voltak, alig beszéltek, mindenkinek a szemében benne volt Przemysl. Még a hölgyek is komolyak voltak. Az üres székeken mintha halottak ültek volna. Az utcán hideg volt és a villamosok oly borzalmasan csikartak a sineken. Elmehettem volna alsózni a fiuk közé, de úgy rám jött, hogy magamban bolyongjak a Duna-parton és hazajöjjek. Lekönyököltem a korlátra és néztem a Dunát. A vizet úgy csavarta a szél. A közhangulatra gondoltam és az ország sorsára, hogy mi jöhet ezután. Hirtelen észrevettem, hogy csak szédítem magam és ez úgy fájt. A szemem megmelegedett és könnyeztem egy kicsit, ami körülbelül két év óta nem fordult elő. Mit érek a legnagyobb szerencsétlenséggel is, ha az enyém még nagyobb. Láttam, hogy akármi történhetik a világon, én a sirig sántikálok és belesántikálok a sírba. Úgy kivántam meghalni. Olyan helyen, ahol nem ismertek s ahol a temetőben az idegenek nem tudják, hogy sánta volt az, aki itt fekszik. Képzelődtem, hogy egy fényes vezérkar előtt állok és diplomaták ülnek köröskörül. Kérdezték a véleményemet és én azt mondtam, hogy mondják meg nekem, miért lettem én sánta és ezen segítsenek, mert én ezt nem értem és én hibátlan akarok lenni, elsősorban ez érdekel, azután majd beszélünk a külpolitikáról és a stratégiai helyzetről. Kivezettek és letaszítottak a lépcsőkön. Lebukdácsoltam, mindenem fájt és kimondhatatlan önutálat vett elő. És közben mintha egy gyermekhang vergődött volna a szivemben: Énmiattam van az egész világ, én boldog akarok lenni!

*

Sabinával ültem mult éjjel a Palais de Danseban. Hercig kis nő, s oly jó leány, órákig elült velem az éjjel is diskurálni. Három koronáért virágot vettem neki, de csak két-két pohár malagát ittunk. Igénytelen velem szemben és igazán szimpatizál. Bizalmasabban beszél velem, mint a titkárral és szereti nekem mesélni az életét. Nácit, a parkettáncost utálja, de oly élvezettel táncol vele. Talán azért vonzódik hozzám, öntudatlanul is mert sejti, hogy aki maga is szerencsétlen, annak több szive van az ő élete iránt. Elérhetném, hogy a barátnőm legyen. De érezhet valaha irántam olyan szerelmet, amit én szerelemnek nevezek? Éjszaka három óra van most is, fenn vagyok a naplómba firkálni, majd leragad a szemem. Mi vonz, hogy szerencsétlenségemről mindig firkáljak? Olyan határozatlan hivatást érzek sokszor, mintha nem is magamnak irnám, mintha jelentést irnék saját életemről valakinek, aki várja ezt és mintha az én nyomorult naplómat is biztosan felfedeznék majd, mint a gyönyörű Baschkirtsheff Máriáét és az egész művelt világ sóhajtozna rajta.

*

Ma megint majd megőrültem, minden ok nélkül, úgy rám jött minden. Miért vagyok a világon? Fáj mindenkinek a halála, a megsebesülése, a gyászruhák és a lapok, rettenetes. Pedig már senkise beszél a háborúról. A korzón ültem egy kicsit délben és nem akartam hinni, hogy tényleg örülnek, akik ott fel- és alá udvaroltak, vicceltek, röhögtek. Úgy csodálkoztam a közönségen és úgy undorodtam mindenkitől. A nap is úgy sütött és a fáknak mintha zöld kontyuk lett volna. Szemtelenség, gondoltam. Csunya roham jött rám hirtelen, élni! élni!! Élni!!! Felugrani egy hadiözvegy után az elrohanó villamosra. Tenniszezni!! Táncolni egy majálison!! Menyasszonyomat délcegen vezetni az orgona harsogásában az oltár elé!! Jaj istenem. Ha költő lennék, vagy nagy irótalentumom volna, hogy leirjam, hogy mi nekem az élet és a világ. Senki nem kiváncsi rá, hogy mi van az én fejemben és lelkemben. Pedig én is ember vagyok és néha lefekvéskor ha eltünődök alvás előtt, úgy vehetem, mintha egyedül én élnék a világon. Ha ezt ki tudnám fejezni, mint a költők! Csak azt irnám talán: én sánta vagyok, én sánta vagyok, én sánta vagyok, én sánta vagyok, ezerszer vagy egy milliószor egymásután irnám le, mert mit mondhatok egyebet?! Mi lenne ha a világra jönne egy nagy költő, olyan mint Dante vagy Shakespeare és egy tragédiát irna énrólam, miután kis koromban ilyen végzetes malheur történt velem. Az irodalmat nagyon szeretem, megint sokat olvasok, ami pénzem ebben a drágaságban jut, könyvekre megy. F. hóban 32.50 koronát adtam ki könyvre. Most lettem kész az Absturz-cal Gontsarofftól, holnap elülről kezdem. A szemem, érzem, romlik. Napról-napra érzem, hogy finomabb ember vagyok és napról-napra reménytelenebb leszek. Nincs kivel beszélnem magamról, csak magammal. És a könyveimmel. Rájöttem lassan, hogy az irodalom nem a gondtalan arisztokraták luxuscikke, hanem a nyomorultak szövetségese. Mi értjük, mindenféle szenvedők és olvasottságunkkal nem leszünk előbbkelőek, csak finomabbak és idegenebbek az emberek közt. Pláne én!

*

Estefelé elvittem a ligetbe egy fiakkeren Sabinát. Egy óráig kocsikáztunk, mindenféle bolondságokat mondott el a Casino nőiről, egy kicsit mulattam rajta. Eperfagylaltszínü selyemharisnyája volt, egyik lábát áttette a másikon, szinte térdig feltakarta magát és úgy ült, dacára hogy kértem, hogy ne csináljon feltünést. Azt mondta: fütyölök az egész tisztességes bandára! – és úgy maradt. Be akart menni a Gerbeaudba, vagy a Kolegerszkybe, én nem akartam kiszállni, én csak kocsizni akartam, csak kocsiban ülnöm esik jól. Mérges lett és ordináré volt hozzám, hazavittem. Nem birom már a társaságát. A mulatóhelyektől is irtózom már. Azt hiszem huszonöt évvel megvénültem.

*

Egy ránc van a homlokomon, végérvényes ránc, ma figyeltem meg a kávéházban a tükörben. A közepén megy, vizszintesen, jobbfelé elhajlik és lefelé halad. Körülbelül annak a folytonos gondolatomnak a nyoma ez, hogy béna vagyok. Oly élénken és végzetesen éreztem ma egész életemet. Kinéztem az utcára és láttam egy pár zászlót, azután nem láttam semmit, csak életemet, mintha egyetlenegy nagyon hosszú és csüggedt nap lenne, az élet és a végén elsötétedik.

*

Tele vagyunk már nőkkel. Nem érdekelnek, félek és unok rájuk nézni. Hedvig kisasszony, aki két hete jött, mindennap észrevesz, megtámad, erőszakolja az ismeretséget. Tulfess leány, energikus, kemény arca van, makacs szemei vannak, nem szép. Különben el nem mozdul a Standardtól, egész nap veri, őrült ambicióval és dühvel dolgozik. Vastag aranygyűrű van az ujján, azt mondja vőlegénye volt, de elesett. Azt hiszem spekulál velem, szegény.

Első föllépésem

Még az első föllépés lázában irom e sorokat. Fölléptem.

Régen szerettem volna már föllépni. Dehát tudja a szösz, az ember csak röstelli magát. Pesten sose mertem föllépni. Ott ahol az embernek annyi ismerőse van, a szemérem legyőzi a vágyat. Bécsben is gyáva voltam. Hisz itt is annyi a magyar. Bécs ugy fest mintha magyar megszállás alatt lenne. Sokszor biztattam magam a föllépésre. Az ugynevezett társadalom két véglete nem lép föl, grófnők és napszámosok nem szoktak föllépni. De rajtuk kivül annyi minden népet láttam föllépni. Gentryt, nagyságos asszonyt, magasrangu hivatalnokot, kereskedő urat, közkatonát és ezredest, tanitónőt, fináncot, iparossegédet, csizmás gazdát, iskolás leányt, bolti kisasszonyt, zenetanárt, hivatásos táncost sőt szinésznőt is láttam már föllépni az egész világ szeme előtt, egy csöppet se szégyelve magát. Hát mondom, végre megembereltem magam és fölléptem. A cipőm éppen elég poros volt ma is, mint már évek óta, mióta abbahagyták a város locsolását, mert a mezőt kellett locsolni, vérrel. A jobb cipőmmel léptem föl először a zsámolyra. Közvetlenűl elöttem egy zöld gunyába s piros bajuszba öltözött stájer férfi állott a közönség előtt, két Góliát-cipőjével tündökölve távozott az Opera irányába. Szegény rokkant azt hiszem három pasasra való suvikszot és időt kent ennek a stájernek a lábára. Igen, ott léptem föl Bécs legforgalmasabb pontján, a Gyürü- és a Karinthy-utca sarkán (az utak nevét már magyarositják), a Bristol közelében. Valami harminc főnyi publikum előtt léptem föl jobblábbal a rokkant cipőfénynök zsámolyára. Két lépéssel odébb a nevezetes arab müködik, annál száz koronába jön a cipőfényesités, körülötte legalább száz főből álló közönség szorong, annál várni kell sokáig, mig az ember sorra kerül, s ilyen nagy közönség előtt föllépni bevallom nem is lett volna elég lélekjelenlétem. Ez a rokkant nemrégen ütötte fel a zsámolyát itt az arab árnyékában, ő harminc koronáért dolgozik és azokból él akik sokallják az arab taksát és akik nem győznek várni mig az arab fogadja őket. Ez a rokkant fiatal a plakátoszlop tövében él, feje fölött magasan sápadt városi szilfa tartja lombtenyereit, hogy árnyékot adjon néki munkája közben. A plakátoszlop és a szilfa közt még egy egszisztencia állomásoz, egy középkoru kutyakereskedő, igen választékosan öltözőtt férfi, nadrágja fekete, mellénye kék, kabátja világos sárga, nyakkendője piros, inge sötétszürke, kalapja krémszin bársony, óralánca sárgaréz. Kezdő vizslát árul a fehér és barna vizsla a földön ül, kis könnyes szemeit hunyorgatja a napon.

Amint fölléptem a zsámolyra, a rokkant cipőfénynök először is ruhakefét vett elő, lekefélte nadrágom alját és felgyürte köröskörül, aztán letette a ruhakefét, subickoskefét vett fel és azzal a cipőmet kefélte meg. Azután letette a subickoskefét és fölvett egy hosszu pemzlit, azt bemártotta egy bádogedénybe, mely szinültig volt sárga lével. A sárga leveses edény mellett még vagy féltucat kisebb nagyobb bádogedény áll, fekete, fehér, vörös és sárga festékekkel, melyek mind szenvedve ragyognak a tüzes nap alatt. Jobbfelől is, balfelől is ilyen csapat festékes edény áll a rokkant fénynök mellett, azonkivül kefék és törlőrongyok és bársonydarabok halmaza festői rendben várakozik a fénynök lába előtt.

Hát nagy darab elő kezével, mely olyan mint a fekete kenyér, elkezdi pemzlizni a rokkant a jobb cipőmet. A cipőm elsápad és nedves lesz. Érzem a cipő bőrén belül a lábamon a hideget és érzem a rokkant kezének izmos huzásait. Körülnézek, mondom vagy harmincfőnyi hallgatóság áll köröskörül, senki egy betüt nem szól, sem a közönség, sem a fénynök, sem magam, sem a kis vizsla, mert az is idenéz. Megvallom dobog a szivem, most először lépek föl és nem tudom a lámpalázat leküzdeni. A plakátra meredek, mert röstellek a hallgatóság arcába nézni. A plakátról Szőke Szakáll mosolyog rám cvikkeresen, oly gunyos! mintha azt mondaná: megcsiptelek, mindenkinek elmesélem! Lesütöm a fejem. A fénynök kezét figyelem. A keze ki van fényesitve barnával, sárgával, fehérrel és mégis fekete. A cipője nincs kifényesitve. Egy cipője van csak, katonabakkancs, a párját ott felejtette az északkeleti harctéren vagy a délnyugatin. Igen a jobblába csak térdig tart, be van varrva abba a zöld csalánszövetnadrágba, s rázódik, rezeg a kurta lábszár, amint a rokkant keze surolja a cipőmet, ugy ahogy a manicure-ös lányoknak meg a keblök szokott rezegni munkájok közben. Az ezüst vitézségi érem is jobbrabalra inog a rokkant bluzán, a nagy ezüst, akire rá van irva: Für Tapferkeit. A lábomat megigazitja a zsámolyon, mert a lábom az erős dörzsölés alatt elmozdul a helyéből. A lábom egy talpforma kis fatalapzatra kellett tennem, amely a zsámolyra fel van szegezve. Már háromszor megigazitotta a rokkant a lábomat. Röstellem magam, ügyetlen vagyok, mondom még sose léptem föl. Már letette az első pemzlit a rokkant, másikkal dolgozik, kisebbel, ezzel pirosabb sárga festéket huz a cipőmre. Aztán két kezével két kefére kap, s előre-hátra rángatja a két nagy kefével a cipőt, a két kefe ellenkező irányban szaladgál. A haját is látom hogy rezeg és reng a rokkant fején. Nagy erős piszkos szürke haja van, vizes kefével volt reggel megagyusztálva, de már felbomlott és szabadon rosszalkodik. Ezek a rokkantak, ezek a fiatal bénák, ezek szeretik a frizurát, annyit vettem már észre cigaretli kereskedőt, cipőzsinórost, gyufást, meg ilyen cipőfényistát, hogy a frizurájukkal élnek, urizálnak, hencegnek, dalolnak, szerelmet vallanak.

A Bristol előtt jön-megy, ácsorog, forog az idegen világ. Autók sisteregnek, farolnak, indulnak. Jaj csak az a makacs hercegnő meg ne lásson most, aki belébomlott hirnevembe s jár utánam a világon, csak ne most szálljon ki az autójából, meg ne lássa, hogy éppen cipőt tisztittatok, micsoda nem illő találkozas lenne ez! Majom fővel a cipőket nézem én is, amint az én publikumom az én cipőmet nézi. Az aszfalton csusznak, usznak a gazdag cipők, női s férfi gazdagokéi sárgák, fehérek, arany, barna antilop, sőt kék antilop. Sok poros és kopott sárga cipőt veszek észre. Ezek mért nem jönnek ide fényesittetni? Hát emezek, ezek itt ni, a hallgatóság cipői! Micsoda cipők! Micsoda szörnyetegek, micsoda korcsok, micsoda nyomorékok! Kik ezek, akik itt állanak, akik hallgatnak, egyet-egyet köpnek, a kezökkel néha légy után kapnak, vagy dohányport kaparnak a mellényzsebből a cigaretlipapirosra. Min merengenek ezek? Szeretnének az én helyemben állani, cipőt fényeztetni vagy a rokkant helyében ülni, cipőt kenni, rokkantnak lenni, engedélyt kapni, pénzt keresni, ilyen nyilvánosan élni, ilyen müvésznek lenni!

A vizslácska idemászott, szaglássza a rokkant tarisznyáját, mert egy tarisznya is oda van rogyva a rokkant mellé. A rokkant ideges lesz, hátrakiabál a kutyakereskedőnek. A kutyakereskedő a szijjánál fogva visszahuzza a kutyát és utálattal néz a rokkant fényes hajára. A rokkantnak a feje sürün rezeg keresztbe, ugy dolgozik, olyan erőszakosan, olyan önfeledten, olyan mámorosan.

A másik cipőm most lép föl. A jobbcipőm aranyosan, kábitóan fénylik, szemtelenül. Kómikus. Már egy esztendeje állok itt, ugy érzem. Meg vagyok fogva. Ez a közönség, ez a kis emberiség nem tágit, a cipőmet nézik, az öltözetemet nézik, nézik, hogy teszem a fogam közé a cigarette-et, nézik a botomat, a szememet, nézik, hogy valjon hova nézek, mit gondolok, ki vagyok én, honnan jöttem, hova megyek, honnan van pénzem a cipőm fényesittetni? Mintha száz légy járna az arcomon s nem birom elhajtani őket, ugy szenvedek! Bárcsak vége volna már. Még hátra van a második festés, a két kefe, a rongy és még egy kefe s aztán még a bársony, az utolsó hatalmas, dicsőséges, végérvényes simitás, a fényes végső győzelem.

A gyermekvizsla megint itt van, az orrát beledugta egy festékes bádogba. A rokkant a kefével arra csap, a vizsla visszavonul, a kutyakereskedő megráncigálja a szijjat, a vizsla nyiszog, a kutyakereskedő mond valami németet, olyasmit, hogy az ő kutyája nem festékkel él, nem kell félni! s a publikumból egyenketten elröhentik magukat. Rémes csend van körülöttem, most engem rögtön elővesznek, hangot kell adnom e rongyos ácsorgók előtt, nyilatkoznom kell! Igen, beszámolót kérnek tőlem ezek a véletlenül születettek, e be nem osztott számfelettiek, ezek akiket az isten elejtett és akiket semmi politika föl nem vesz, ezek akiknek nincs naptárjuk, nincs órájuk, ezek, akiket Einstein nem érdekel, ezek akik csak a Halál góthai almanachjába vannak bevezetve, ezek előtt szint kell vallanom végre, nem bujkálhatok tovább, s szivemet mely gyáván bezárkózott a mellembe, ki kell vennem és oda kell tartanom a szemük elé hogy nézzék meg a próbát rajta, hogy nem hamis-e? Meg kell rögtön szólalnom és meg fogok fulladni, mielőtt egy szó kijönne a számon.

Vége. Kész. Harminc K. A két cipőm meleg. Ugy ragyognak, mint a szalma, mint a vér, mint az indián csókolózás. Majd megvakulok. Az egész világ az én lábamat nézi, a forgalom megáll, tüzoltótrombiták harsannak ragyogva felém, a nap eltakarja a képét, a föld alá sülyedek és elnyel a tűz. Csak nézem hogy megőrült cipőim merre indulnak velem?

(1921)

Szabócska

Szeretném én ezt az én szabócskámat felhozni, csakis azért mert él. Hogy szalad itt ezen a világon. Mint az egér, úgy szalad. Pedig teli van neki a jobb karja nadrágokkal, kabátokkal, még vesztli is van a jobb karján. A jobb karjából derékszöget csinál Szabócska ugy visz a jobb karján mindent, meg pelcet is láttam már hogy viszen. Az nehéz lehet neki. Mégis ugy szalad. A fejecskéje az meg spekulál, mig a karja visz és a két saját nadrágszára szalad Pesten. Szerzsen, gombokon, cérnán, portoricó szivaron, szilvóriumon, kokszon, mehlspeizon spekuléroz. Jó kis dolgokon.

Tizenhatban, nyáron Bethmann-Holwegh legnagyobbik beszéde után forditott ki nekem egy öltözet ruhát. Egy jó barátom ajánlotta Szabócskát, hogy nagyon olcsón fordit angolból. Akkor még angol öltönyeink voltak. Nyolcvan koronáért forditotta szép kék zakkómat. Öt napra hazahozta, mert ugy szalad a munkával is, mint a járással. Feltette a cvikkert, mikor vizsgáltam a ruhát, hogy én jobban lássam, milyen anstendig munkát adott. Cvikkere van neki fekete pertlin, mint a szülésznőknek. Akkor kapott vasalni valót, stoppolni valót, tisztitani valót is. Ugy örült. Ugy mustrált mindent. Felhányta a többi portékára, amit már felszedett a karjára. Mert más uriemberekhez is visz haza mindenfélit mindig. Vagy hoz máshonnan vasalni, reparálni valót. Mindig egy féltucat utja van. A háboruban terjedt el Szabócska a kuncsaftok közt ugy mint egy kis járvány.

Szeretném fölemelni mint egy mutatványos, megmutatni Kegyeteknek, ni Szabócska, méltóztasson megtekinteni. Van neki ez a kemény kalapja, ajaj, ismerem én ezt! ez egy rafinált kemény kalap ugy ül hátul neki, mint valami kópé, ezt ő vette a Teleki-téren, ezt nem létezik, hogy kikeféljek, ez nem bán semmit, ennek a selyem bélése már a mennyországban van, ennek itt már mindegy. Ez nevet, mikor köszön vele Szabócska, ez a kemény kalap. Van neki egy hetes lump gallérja, begombolatlan ingmelle, egy lecsuszott nyakkendője, az már el van pártolva mindentől e világon, legjobban a nikli vendéggombtól, aki a Szabócska gallérját tartja elől. Szabócskán legkivül egy bohó vén pelc van, a fekete szőrmézet a nyakán úgy fel van borzolva, mint egy kandur, a pelcben a bélésben olyan tisztások vannak kimarva, mint a Karsztban. Mindig belátni oda, mert Szabócska nem szokta levetni a pelcet, ha nálam van, azután meg be sincs neki gombolva soha a pelce. A kis kabátja sincsen begombolva. A lajbliján is sokat mondok, ha két gomb gombolva van. Siet Szabócska a kuncsaftokhoz. A nadrágja se igen van begombolva, de hát azt nem nézi az ember. A ruháját nem ő rá szabták volt, a pelcet pláne nem! Át sem alakitott magának semmit Szabócska, mert ő csak a kuncsaftoknak alakit át. A pecséteket se veszi ki Szabócska magából, ő csak az ő kuncsaftjainak veszi ki a pecséteket. Vasalni is csak a világnak! Ilyen önzetlen Szabócska. Cipője egy kuncsaftól van egy nagyon uri embertől. Az én lábommal is összemérte már a lábát. Mellé kellett állni. Nem jó az én cipőm neki.

Alig várom, hogy jöjjön. Nagyon szeretem. Kopogtat. Ki az?

– Szabócska ur van itt.

Az ő saját nevét mondja. Persze nem irom ki. Urnak titulálja maga magát. A második nevét megmondom: Béla. Szeretném a héber nevét is tudni, azt, akit kapott a rabbitól valaha, az van néki legbelül a lelkében. Majd megkérdem. Ki hijja Szabócskát Bélának? Szegény felesége biztosan. Jaj, mikor vőlegény menyasszony voltak! Béla édes! Most már régen a klinikán van Szabócskáné. Szabócska lamentál, hogy milyen szerencsétlen ő szegény beteg feleségével. Kér is egy pohár snapszot. Odafigyelget a snapszos üvegre a kis kredencre.

– Olyan jót fog tenni nekem egy kis pohár snapsz. Olyan beteg szegény feleségem.

A kis szabók sokat használják az én szivemet. Spekuláltam életök felől. Néztem a kis szabókat, nézegettem. Mindig férc van nékik a kabátjuk ujján. Frizurájuk van, de nincs kivasalva a frizurájok. Ha levetkeznek a Kazinczy-fürdőben, a sorozáson, a poliklinikán, hát oly völgy mellük van nekik. Olyan száraz, fehér testszinök van, olyan, mint a szárazteknőknek. Köhögni szoktak. Fütyölni tudnak fog közt és zummogni ismeretlen dalárdai ábrándokat. Nagy cigarettások. Az ingujjuk nincsen begombolva, ugy lóg ki. Vérszegény, szőrös kezük van. Ádámcsutkások. Sokan sánták köztük, össze vannak barátkozva egy kurta bottal egy életre. Ez, az én Szabócskám, ez nem lett sánta. Neki gégesorvadása van. Olyan krétapor hanggal szól hozzám. Sovány Szabócska, mint a tél. És olyan halottas orra van neki, mint szokott lenni régi morva vagy cseh nyugalmazott kapitányoknak.

Kicsi kis szemei ugy örülnek mindig. A szivarnak is örülnek. Eine portoricó-cigáre? Trabukót kap, mindig van az embernek egy repedt trabukója. Tudja a betyár, hogy trabukó jön, mégis csak portorikót jelez mindig. Á daz iz fájn. Cigarettapapirral befáslizza a trabukót. Rá is gyujt. Akkor hochdeutsch beszél mindig, ha szivarozik: Mein Kompliment. Feiner Herrschaft. Díze revolucioon. Skándál.

Igy kérem. Azért nevet! Mindig szivesen nevet. Meg lehet csiklandozni a hónalját barátságból. Örül. Biztosan magában is szokott nevetni, akármilyen szerencsétlen legyen bár. Kis manó kuporoghat Szabócskának a lelkébe lent, mint erdőben meséskönyvben az a manó, mindig csak nevet valami dolgon, mindig.

Van ilyen matéria a szegénység közt, van ilyen szerény, vig, virgonc, kedves. Angyalfajták ezek a fajta szegénysorsuak a földön.

Igaz. Nem valami jól fog a felfogása Szabócskának. Ha sok magyarázni valóm van vasalás, felvarrás, pecsétkivevés, minden, akkor felteszi a cvikkert. Igy több esze van, ha néz az emberre. Já. Já. Já. Ráncolja homlokocskáját. Egyszer tulsokat biztam rá, akkor figyelt és elkezdett ereszkedni, a száját is kitátotta közben, egész leguggolt, le, ugy hallgatott végig. De megjegyzett magának mindent.

Elmegy. Most Budára kell neki szaladni egy nadrággal. A szájában van a sebesült trabukó. Ágyé. Ráteszem az ajtót Szabócskára. Az ablakból utána nézek, hogy lássam még egy kicsit. Fut. Azt várom, hogy egyszer csak négy lábra esik és mint egy kis egér szalad majd tovább, a nadrág meg ott marad az uton.

Jancsi

Ifjuságom barátja, Jancsi nevü, annak idején egyszer behatolt a kávéházba ahol a mindennapi kenyérért harcoltam a kártyaasztalnál. Nem igen volt több mint három óra éjfél után.

Egyenesen nekem, mint egy lövés, és

– Hogy kereslek! – azt kiabálja már messziről, mintha az életemet rohanna megmenteni.

Tudtam hogy egy krajcárja sincs, mert különben az artistanők közt tanyázna. Odaparancsoltam az ablakba, tanulja az illusztrált lapokat és várjon. Egy óra mulva vége volt a kenyérkeresetnek, husz forintomból tizet elvesztettem. Jancsi lerajzolt a márványasztalra egy lump családot, elfogyasztotta az illusztrált lapokat meg egy üveg pilseni sört. A sör kifizetését átengedte nekem.

Mikor az ajtón a hüvös kék városba kiléptünk, akkor Jancsi tudomásomra hozta, hogy nálam fog aludni, mert megint levették a kilincsét. Az Altessehotelben rezideált Jancsi, ott gyüjtötte a szobafőpincérnél a hetiszámláit, mikor a hetiszámlak bizonyos mennyiségre növekedtek, akkor Jancsinak a szobáját lezárták Wertheim-kulccsal és a kilincset is leszerelték az ajtóról, ugy hogy mikor Jancsinak el kellett a szobától válni, bucsuzásnál kezet se tudtak fogni.

Kocsin mentünk haza, mert Jancsi csak esőben szeretett gyalog járni, most pedig gyönyörü tavaszi hajnal volt. Jancsi egy darabig az esthajnalcsillagot fixirozta, egyszer csak felállott a kocsiban, az égre vetette két karját, ugy jajgatott:

– Ilyen zseniális ember mint én, egy vas nélkül!

A szép esthajnalcsillag még halványan lenézte Jancsit és befordult az égbe. Jancsi leesett az ülésre, felnyomta két lábát a bakra, a nadrágzsebbe küldte a két öklét.

– Haszontalan gazember – mondok szeliden – nem akarsz dolgozni. Én legalább kártyázom. Látod milyen ronda emberekkel játszom a pénzért. Mért nem mégy kártyázni. Hány szegény piktor ül reggelig a bac mellett.

– Lusta vagyok.

– Hát akkor legalább dolgoznál.

– Igen, dolgozzam? Tudod mit csinált velem a mult héten Bisof bácsi? Vittem két egész oldal aktrajzot a Bün szerkesztőségébe. Kaptam tizenöt koronát. Bisof bácsi látni akarta a rajzokat mikor az utalványt bevittem neki. Behozom a rajzokat, azt mondja, hol vannak a bimbók? Előveszi a tintaceruzáját, megnyálazza, mind a két aktomnak odanyomja a mellbimbókat. Ő pikáns lapot ad ki, neki tessék annak a rajznak pikánsnak lenni. Hát szabad dolgozni barátom?

– Jól van – mondom – ne beszélj, álmos vagyok.

Betettem a szemem. Nem engedett szunnyadni.

– Sanyikám – azt nyögi – csak pénzkérdés az egész élet. Ha vásznat festéket vehetnék, barátom, ilyen zseniális ember, tudod hogy szaladnak utánam a mükereskedők? Egy félév alatt nagy ember vagyok, azt hiszed nem? Jövőre Párisba lesz mütermem, mit gondolsz, hogy itt hagyom az egészet? Azt meghiszem. Ha pénzem volna, holnap uj életet kezdhetnék.

Nagylelküen és álmosan felajánlottam Jancsinak, hogy majdnem tiz forintra rugó vagyonomból öt forintot átengedek neki, hogy uj életet kezdhessen. Elég lesz?

– Ha nincs több. Három korona vászon, öt korona festék, még két koronám kosztra, cigarettára is marad. Délután már dolgozom a Tyúk Zsiga mütermében.

– Jó. Délben ha felkelünk megkapod a tiz koronát. Ha holnap nem kezdel uj életet, többet ne kerülj a szemem elé.

Lehajtotta a fejét kezet csókolni, cigarettlit kért, gyufát adatott a kocsissal, hátrarakta a fejét és az angolna-szinü felhők alatt a cigaretta mellől vagy tizenöt kecskeméti huszárnótát eldanolt hazáig.

Otthon megette, ami teasüteményem volt, kapott egy pohárkával a Créme d’Yvette-emből, még egy cigarette-et harácsolt, levetkőzött, megmosdott, egy marék Eau de Cologne Imperiale Russe-t csapott az arcára, fölvette hálóingemet és lefeküdt a diványra ugynevezett dolgozószobámban.

Magam a hálószobában befejezve az egy percnyi regényolvasást, eloltottam a lámpát és csukott szemekkel nézni kezdtem egy Dunát, az élet Dunáját, amely felfelé folyt lassan mint valami lépcsőház, csupa sürü emberfej, gyermekek nők fiuk aggok fejei, az emberiség, némán hullámozva fel a végtelen magasságba.

– Koty koty koty. – Kinyitom a szemem, hallgatom. – Koty koty koty. – Jancsi egy pohárka Créme d’Yvette-et tölt. – Ááh. – Megitta.

– Te zsivány – mondom – iszod azt a drága pálinkát? Azt hiszed neked tartom én azt?

Lekoccintja a poharat a tálcára, röhög, azt mondja:

– Sanyikám ne haragudj.

– Nem haragszom – mondok – de lehuzom ezt a pohár Créme d’Yvette-et a tiz koronából. Egy korona egy ilyen pohár pálinka. Kilenc koronát kapsz, ha felkelünk az uj élethez.

– Ne viccelj.

– Nem is. Majd meglátod. Szervusz.

– Szervusz Sanyikám. Ne haragudj. Olyan jó ital. Te, hol kapni ezt?

Nem méltattam válaszra. Lebocsátottam pilláimat és egy szép szép vidékre érkeztem, ahol nagy nagy hegyek voltak. Fent kék kék ég volt, erőnek erejével fel akartam a legmagasabb oromra lépni hogy onnan majd kiugrom az égen keresztül a világból. Hát amint legjobban lépek, megszólit valaki:

– Sanyi.

Kinyitom a szemem. Mit akar ez a haramia? Megint, halkan:

– Sanyi?

Nem feleltem. Hallom hogy gyöngén roppan a divány, Jancsi felkel, odamezitlábal az iróasztalhoz a dugó egy édes nyögést ad és

– Koty koty koty.

Aztán:

– Ááh.

Beszóltam neki:

– Egy korona, köszönöm. Marad nyolc az uj élethez.

Leejtette a pohárkát és kacagott vagy öt percig és azt hajtotta közben:

– Milyen pechem van, milyen pechem van.

– Dögölj le már. Mikor alszunk?

Visszafeküdt, a diványon még sokáig vihogott magába. Szemhéjaim összeestek, hallottam hogy odakint egy fán a rigó furulyint egyet, azután japán ködbe merengtem, az a köd fényes volt mint a selyem, abban szelid vizhordók közlekedtek vizszintes tökfedők alatt, egy sápadt gyöngyfüggönyös házból kijött a coeur-királynő kis cseresznyefáit meglocsolni, a Szerkesztők Barlangjának elnöke is felbukkant a ködben redingot-jában, mezitláb, fehér szakállával, mintha megboldogult volna s a mennyországban ödöngne. Köhögtek és kinyilt a szemem.

– Ehö. Hö.

Jancsi köhögöt. Szegény, csak nem hült meg? Még a japán ködbe próbáltam visszatekinteni, mert olyan bájos volt. Jancsi hegyesebbet köhintett:

– Ehe! – S átszólt, igen óvatosan:

– Alszol?

Igen, alszom. Nézzük mit akar megint ez a hóhér. Hát megint fölkel, odatapos az ivóasztalhoz, dugó, kis pohár:

– Koty koty koty.

Iszik.

– Marad hét korona – mondom száraz üzleti hanggal.

Elbődült mint a szarvas.

– Hát nem aludtál! Boorzasztó! – S mit csináljon szegény feje szégyenében, röhög mint a mennydörgés és csapkodja hozzá a combját a két tenyerével.

Végre csendesül és akkor azt mondja:

– Sanyikám hány korona van még?

– Hét. Csak igyál kérlek.

– Csak nem huzod le igazán?

– Le én. Még hét pohárra van pénzed. Hiteled nincs, azt kijelentem előre.

Taposgat odabent, sóhajtozik, vihog, aztán jön ki hozzám az üveggel, meg két kis pohárral.

– Sanyikám – azt mondja – ne haragudj, én ilyen jót még nem ittam életemben.

Leteszi az ágy szélire a tálcát. Odaül hozzám, elkezd tölteni.

– Hét koronából ugyse tudok már uj életet kezdeni. First class ital. Azt hiszed érdemes uj életet kezdeni? Igyál te is Sanyikám. Vendégem vagy. Szervusz.

– Szervusz.

Szemlész ur

Nem tudom miről jutott eszembe máma? Az emlék ugylátszik magától jön akár az álom. Lehet láttam a flaszteren szőke férfit olyant, akinek hasonló komótos egyenes menése volt és éppen olyan meredek magos háta volt és olyas református bajussza mint amilyen Arany János urnak is volt meg amilyen Móricz Zsigmond ur ajkát is oltalmazza. Lehet valami rokon kék szemeket vettem észre ma, kékeket, amelyek mindig pihenni látszanak mint a hegységben lakó tavak, oly teljes kék szemeket amilyenek jobbadán csak vidéken kaphatók. Lehet hogy csak aféle kék pillantást csentem el ma a Rákóczi-uton egy homlok alól, afélét amilyen szemlész uré volt, oly szelidet szándéktalant, hogy az csak a messziről zörgő szekér elé megyen vagy alvatag gondolkozás közben felfelé sétál az ákácfa lombjába?

Igen, a járdán jutott eszembe szemlész ur estefele körülbelül tizenkilenc órakor és az elesett villamosjegyek, sebesült levélboritékok, rokkant ujságpapir-foszlányok meg a csalódott szilfalevélkék akik életük nyarán levetették magukat a magas ágakról, azok mind egy könyvnek szerteszéjjel zavart lapjai voltak, melyek Nebánd községről szóltak ahol a gyermekség esztendeit szolgáltam. Mert szemlész ur Nebánd községben élt és reá gondolva leengedtem a fejem emlékezni s a járda szemetjét néztem. Kérdem, mennyi köze van vajon az embernek egy valakihez akit husz huszonkét éve nem látott, egy kedves jó bácsihoz, akinek három ezüst csillagja volt két oldalt azon a kemény zöld posztó parolin? Ha most estefelé tizenkilenc órakor ott jön rám szembe szemlész ur a Rákóczi-uton, engem bizony fel nem ismert volna s én is inkább nem ismertem volna meg mint igen. Mégis meleget kaptam szivemre hogy szemlész urra találtam gondolni s hangulatom elmosolyodott mint a Rókus fala is elmosolyodik a délelőtti napfénytől.

Drága szőke szemlész ur! Hányszor csinált hottentottát belőlem, avval hogy befogta a képem a jobbkezébe a mutató ujjával lelapitotta az orromat, egyidejüleg a hüvelyk és közép ujját belényomta két orcámba s ajkaim ugy szorultak és ugy fel és le duzzadtak, hogy a legjobb akarattal sem voltam képes kacagni. S kivette a bluza katonazsebéből a kis tükröt, hogy azt mondja:

– Láttál már hottentottát?

És mikor kiengedett az ujjai közzül, mindig láttam még abban a kis tükörben hogy azon a három helyen, ahol az ujját éreztem, olyan sápadt vagyok mint a zöld alma. Aztán meg a tenyerére szokott ültetni, némelykor kettőnket egy-egy tenyerére, P. Barnát meg engemet és felemelt jó magosra s elkiabálta magát:

– Leugrani ájn cváj!

Higyjék meg elszántság és ügyesség kellett ilyen két kis elemistának mondjuk másfél méter magasból simán talpra esni. Értéktárgyakkal halmozott el kettőnket, P. Barnát meg engemet ez az erős, hires, hatalmas és oly szelid, oly huncut és oly jóságos férfi, kit mink akkor szemlész bácsinak hivtunk. Úgymint zöld kardbojtokat, siphoz való zsinórokat meg egyszer sipot és finánc kabátra való katonagombokat, sapkarózsákat és lakk szijjdarabokat adott nekünk, meg sokszor adott vastag uj árjegyzékeket, azoknak minden lapja teli volt pisztolyok, kardok, puskák, tőrök és tőrös botok meg katonasipkák meg érdemrendek ábráival, mondhatom jobban izgattak ezek az árjegyzékek mint Az Én Ujságom. Egyszer emlékszem a tanyákról töviskes disznót hozott a zsebkendőjében, hogy mink játsszunk vele vagyis hogy szekirozhassuk ott a fináncok udvarában. Abban a hüvös füves udvarban szemlész ur az orgonafa alatt a kis lócán hátratett sipkával, kigombolt bluzzal, mérges kicsi tajtékpipáját füstöltetve ó de sokat elbabrált a mi elszakadt gumipuskánkkal, meg zsebkésünkkel, meg piros papirt robbantó pisztolyunkkal ha elromlottak. A fináncok érdekes udvarát, ahol hinta is állott, bárány is legelt, meg igazi nagy puskák voltak sokszor a falhoz támasztva, s szemlész ur sok szép ajándékát és legmagasabb védnökségét tudom csak Neked köszönhetem P. Barna, hü kis cimborám, mert Te voltál szemlész ur kedvence s magam csak mint a Te legjobb barátod jutottam olyan szerencséhez, hogy a fináncok udvarában otthon lehettem, igen ezt meg is köszönöm Neked P. Barna, mert azt hiszem annak idején elmulasztottam a köszönet szavát.

Hallod-e szervuszemet, fel tudod-e venni egy dobbanását a multba esett szivemnek, P. Barna, megvagy-e még? Nem estél el mellbajban, szerelemben, lovagias ügyben, becsületbeli adósságban, világháboruban, spanyolban, osztályharcban? Otthon vagy-e vajon most is Nebándon, élsz mint ugynevezett P. Barna, járásbiróságnál vagy, vagy állomásfőnök, utánozod magad tegnapról holnapra, aféle őszes pakombartot tartasz a füled előtt amilyeneket akkor tartott volt a szőkés intelligencia Nebándon? Hogy csudálkoztam én magamban kérlek azon, hogy Tégedet Barnának hinak, pedig Te szőke gyerek vagy! Azóta is minden csak azért van a világon hogy én csudálkozzak.

Kedvesanyád kedvesapád élnek-é még, nem is merném megkérdezni. Az a nehéz szagos bolt, a P. János-féle füszer- és vegyeskereskedés, ahonnét annyi aszalt szilvát, meg olasz mogyorót meg hordós fügét loptál nekem meg saját magad részére is, Te nagy jellem, aki sohase lobbantottál rám mint szegény sorsu tanitó gyerekére hogy én nem tudom magam revanchirozni csak hasadt nádpálcával, meg vizsgai próbalapokkal, mert minálunk egyebet nem volt mit lopni. Ó, de kedves volna, Te, benézni abba a boltba, de éppen abba ami akkor volt, s látni kedvesapádat ott hátul a jó hüvös homályban a kis hordókat ládákat a baltával vallomásra kényszeriteni meg kedvesanyádat a lisztes zsákba avval a tündöklő bádog lisztmerővel lenyulni. Kedvesanyád rékliujja is fel volt gyürve s a lisztes zsák is fel volt gyürve s a két fehérség közt oly csurom igazán látom most csillanni azt a merő bádogot. Látnám ujra az ajtóban beszalutálni szemlész urat is, kétszer háromszor elő rugtatva fejét, hogy azt mondja:

– Jó estéket kivánok!

pedig világos délután van még, csakhogy szemlész ur már megjárta a messzi árendás világot és már otthon is volt mert tiszta a cipője, pedig a kusmit, a mészáros meg a zsandárok kik azt a külföldet járják, azok mind torkig poros csizmákban közlekednek alkonyattal a piactéren. Azután látnám féloldalt felbillenni a pultra szemlész urat és azt a néma emmentháli sajtot csemegézni az ő rettentő erős rugásu penecilussával. Vagy kint állani a boltajtóban, oda dülve az ostornyelek mellé s nézegetni kifelé a piacra komótosan egy helyben, s köszöngetni szivességgel a gazda helyett a csattogó papucsokon járó kaskás asszonyoknak, azon a meleg izü Hölgy-füstös hangján, s mindet megkérdezni: hova hova kedves lelkem? mintha egyéb feleletet is várhatna egyszer is, mint hogy: haza haza.

Haza, haza fele megy Nebándon estefelé mindenki, szemlész ur is haza megy az urias fináncházba, bolt előtt, mühely előtt aki kint áll, ablakból aki kitekint, padon aki kint ül, mind egy zamatos szóra lefogja, benőtt száju kinőtt orru vénasszonyok is utána szoktak egyet tekinteni, szép derék ember!

Apának takarékoskodni kell a petroleummal, nyolc krajcár egy liter. Nyáron ráérünk avval a lámpagyujtással kilenc óráig is. Apa most jött haza a hegedütanitásból, most ér rá elővenni a dohányvágó deszkát az ágy alól, megvágni a leveleket. Odamegy az ablakba vele, az ablakban nagyobb a világosság, ott vágja apa a dohányt az ablak deszkáján. Szemlész ur erre lakik, elmegy az ablakunk előtt minden estefelé. Ha apa mutatkozik az ablakban, szemlész ur mindig beköszön, megáll egy kis politikára.

– Jó estéket kivánok, tanitó ur.

– Jó estét szemlész uram. Hazafelé?

– Mit dolgozik kedves tanitó ur?

– Ezt a kis dohányomat vágom megfele.

Szemlész ur elsimogatja a szüzdohányt, lehajol, szagolgatja, hiszen ő is csak szakértő.

– Honnan való, tanitó ur?

– Kismérges tanyáról. Az ispán ur prezentelt meg.

– Jó dohány. Ismerem. Magam is pipálom.

Felszed az ujja közzé szemlész ur a vágott dohányból, morzsolja, gusztálja:

– Egy kicsit szikkadhatott vón még.

Apa nem tudom mit mond rá, tán nem is szól, nem is hallotta meglehet, hajbókol a feje, figyel a deszkára szemeiből, de esze messze vitorlázik néha, messze a tanitósors Fekete tengerén. A dohányvágó kés esik és esik, apa könyöke járva jár. Ilyen szórakozottan nyiszálhatta az elitélteket Samson hóhér Fouquier-Tinville időszaka alatt. Szemlész ur nézi a szüzdohányt amint levélből boglya lesz munka közben, hallgat egy sort ő is, azután a politikába esik. Kezdi például:

– Olvastam mán reggel az Egyetértésben a Kossuth Ferenc beszédjét. Nahát azt mondom nagy magyar ember.

Apa szava mintha mosolyogna:

– Nahát azt mondom, az apja még nagyobb magyar ember vót.

Szemlész ur egyet nevet, mintha estére harangozna.

Kétfelől angyal

Igen, egyszer egy hosszu napot e közt a két angyal közt csücsültem átal. Egy harmadik osztályos vagon lépcsőjén. Nem volt hely a kocsiban, de bizony jegyem se volt, de vasuti jegyem nem volt, se hálókocsiszámom, hordárom se volt, podgyászom se volt. Ami holmim volt, azt a hátizsákomban hoztam magam még előtte való nap, de éjszaka egy harcos az erdőn kihuzta a fejem alól a hátizsákot. Jól tette, mert én jobban alszom ha alacsonyan van a fejem. Ennek a dolognak harmadik éve lesz most vagy háromszázadik, nem tudom. Az olasz frontról való visszautazás alatt volt, 1918 novemberben. Sétáltam vagy négy napot többedmagammal a zöld Tirolon, Bozenen tul valahol a sinen ott rostokolt egy végtelen bolond vonat, volt vagy kétszáz vagon és nem tudom hány ezeren ültek rajta. A mozdonyon huszonhét vitézt olvastam meg. A mozdony alatt is feküdt két utas oda szerelt deszkákon. Az egyik uti pajtás, egy huszárkapitány, az azért még fel tudott férkőzni a mozdonyra, azt mondta ő lovasságnál szolgál, majd csak megüli a mozdonyt is. Magamat egy kis fiatal honvéd invitált meg a lépcsőre, hogy majd csak csinálunk még itt egy helyet azt mondja. Mellette ült egy őszes népfelkelő ember, olyan hegyes képe volt mint a szarkának. Hát aztán széjjel huzódtak, a kis fiatal honvéd az ölébe rakta a cókmókját, és ugy elfértem köztük. Ez a vonat nem tudom mért állott ott és nem tudom mért indult meg azután. Sem állomás nem volt ott, se vasutast nem láttunk, se menetrendet nem tudtunk, hanem egyszer csak a muszkák felkapkodták a félig megsült polentákat a sinek mellől és usgyé fel a kötélhágcsókon a vonat tetejére, Ruszlandba! A vonat tetején volt Ruszland, oda voltak utasitva a muszkák. Ezek a szakácskodó muszkák ezek az olasz front mögött dolgoztak és a visszavonulás hozta haza őket is a magyarokkal együtt. Hosszut sipolt a mozdony a friss hegyek közt és elindultunk szép lassan. Nagy danolás, harmonikázás hallatszott a vonatról közelről, messziről. Hát aztán ott ültem zsibbadt térdeim fölött, jobbról ült mellettem a szomoruság angyala, balról meg a vidámság angyala. Az a szarka fejü öreg népfelkelő, az volt a szomoruság angyala. Mikor oda szereltem magam közibük a lépcsőre, akkor az öreg felfelé veszekedett éppen egy subickos bajszu vitéz ellen, az az ablakon volt kihajolva s csak nevette az öreget. Mikor a vonat elindult és ott kucorogtam már köztük, ismerkedési ünnepet tartottunk. Először az öreggel ismerkedtem meg:

– Oszt kérem aláson most se káplár se zsák. – Ezen mód mutatkozott be az öreg. És folytatta, hogy azt mondja:

– Tolvaj disztó nép.

– Kicsoda? – kérdem.

– Mind ez az ember. Az. Nagy zsiványok, mind ez az ember. Az. Egye ki a fene a zsirját.

– Kivel van baja öreg?

Az öreg nem is nekem felelt, nem is hozzám szólott, elnézett az orrom előtt Tirolba, azt se látta, csak egy zsákot vagy egy káplárt látott ott a hegyoldal őszi gobelinjén.

– Csikófutó tolvaj nép! Az. A másét elvenni. Csunya zsiványok.

– Mijét vették el öreg?

– Mindenem oda van. Mindenem. Elvették a zsákot. A tüz égesse meg. Az.

– Mije volt a zsákban?

– Hát az a hires beretvám aki az apámról maradt, azut két pár fehér ruhám, zsebbe való keszkenőm kettő, szép kék, de azt nem sajnálom, azut két darab szappanyom hazai, konzervám négy meg cibak vagy két kilóra való. Kapcám is volt egy pár tiszta. A szeme essen ki aki elvitte. Az.

Az öregnek az a szálkás bajusza olyan fehér volt mintha fázna. Az orra meg kék volt mintha fázna az is. Pedig szép napos idő volt. A szeme ki volt dülve s ugy pislantott mint a madár. Hangja sovány vén kofaasszony hang volt, nem férfihang. A bluza felső zsebét egy skatulya III. Sorte cigarette szorongatta. Az ujja közt volt egy cigarette, de ki volt aludva.

– Adjak gyufát öregem?

– Affene egye le nem jó e.

Elhajitotta a cigaretlijét, utána köpött.

– Pipám is elvették. Mert az is a zsákba volt, mert éppen bele tettem. Az a káplár, az a hibás, az aki odabe volt a kupéba. Annak mondtam volt hogy vigyázzon rá oszt ha kimegyen szóljon nekem. Mert a kávémat főztem a muszkákkal a sinen. Kávém is oda van. Mert a többi kávém is ott volt a zsákba. Cukorom is elvették. Cukorom is a többi aki vót, az is a zsákba vót. Az. Mire visszamengyek, nincs ott a káplár, se a zsák nincsen.

Jelzem a balfelőli szomszédom, az a kis fiatal honvéd, az folyton röhögött mig az öreg mesélt. Kérdeztem is egyszer mit röhög? Csak egy kacsintással célzott hogy az öregen röhög, azután megsugta hogy már harmadnapja jajgat az öreg, mert még tegnapelőtt vitték el a zsákját. Ennek a kis fiatal honvédnak elől nem volt foga, észrevettem mert ugy mosolygott s szuszkán beszélt azt is hallottam. Még most az öreg hadd folytassa:

– Pipám se bánnám pedig kár érte, megvan már hetedfél esztendeje. Beretvám azt sajnálom legjobban, olyan patent beretva vót. Hire vót annak. Apámé vót. Olyan patent beretva vót. Apám vette harmincnyolcba.

– Harmincnyolcba vette az apám. Tizennyolcba született apám.

Tudni illik ezernyolcszáztizennyolcba.

– Tolvaj nép. Az. Az isten büntesse meg. Büdös tolvajok. Mindenem oda van. Tessék meghinni nem tudok én annak se örűlni hogy elveszett a háború.

Azok a gazdátlan vitézek a kupéban danoltak, fütyörésztek unalmukban. Az öreg nagyon de nagyon szomoru volt, tovább lamentált de mindig egyformán, ugy hallgattam mint a gőzös kerekét.

Azután avval a kis fiatal honvéddal ismerkedtem meg. Első kérdésem volt hogy hol szerezte ezt a szép lábszárvédőt. Mert vadonat sárga lábszárvédő volt a hervadt nadrágja felett.

– Monte Roveren a magazinba – azt mondja – s megmutatta megint hogy kiestek a felső fogai elől. Olyan kedves kis arca volt mint egy hét éves gyereknek. És azt mondja:

– Kérem csak ezt loptam meg czokoládét, de azt eladtam kenyérért. Tesszék megnézni az öreget, ő szok cukrot ész kávét lopott Trientbe ész lopott egy tiszti huszárdolmányt isz ész lopott egy pár bakanczot ész egy rakász cigarettát ész szvetert isz lopott ész ezt a téli szapkáját isz moszt lopta Monte Roveren, ami a fejébe van czak tesszék ránézni. De a zákot ellopták tőle, én czak nevetek rajta. S a kis fiatal honvéd elkacagta magát.

– Hát a fogad hova lett?

Elnevette magát és:

– A fogam? – azt mondja – az ott maradt a cukrásziparban.

– Hány éves vagy te kis cukrász?

– Én? Tizenkilenc. – Ezen is nevetett, hogy ő tizenkilenc éves.

– És hát hogy esett ki ott a fogad, mitől.

– Czókoládétól, forró habtól, tejtől, cukroktól. Mindig kósztolni kellett. Abba ment ki a fogam itt elől tetszik látni?

Olyan teljeset mosolygott, hogy az egész száját átnézhettem.

– De piszkosz meszterszég, jaj de utáltam! – De csak nevet ezen is, mert mindenen nevet. Olyan kék szeme van mint a szegények párnaciháján azok az olcsó kis kék porcellán gombok. Még közléseket tett.

– Én nem isz eszek majd szosze cukrászszüteményt sze dortát a vendéglőben. Szokszor olyan piszkosz volt a kezem mikor nekiállottunk a tésztát gyurni!

– Hát mért nem mostad meg?

– Minek kérem, mikor a tésztát meggyurjuk ugyisz tiszta lesz. De tesszék elhinni nem lennék többet cukrász ha meghalnék sze.

– Hát mi leszel most?

– Kéményszeprő. Papám isz kéményszeprő Peszten. Kéményszeprő Peszten. Azt mondom neki:

– Mondd utánam: ezt a tiszta tálat elkáposztásitalanitottátok.

Elkezdi:

– Ezt a tiszta tálat el-ká-po-sztász-posz-ti

Nem tudta, mert egy kicsit hadarós is volt. Ahányszor próbálta mindig elnevette. Hát én vajon megbocsáthatok-e magamnak, mert elveszett hazám, világom, életem halálom, és mégis magam is nevetni tudtam.

Két kezdő bohóc

A ligeten keresztül vitt az utam ma délután, ott kellett ellépnem, ahol a vurstli nyilik. Önök előtt nem titok, hogy már nem vagyok afféle szabad kamasz ember aki napjait a flangérozásnak adja s óráját soha meg nem nézve mászkál, fejében álmos szerelmekkel és sziesztáló öngyilkossági tervekkel a bohó sokadalmak között. Mondom, dolgom volt arrafelé, csak egy percre állottam oda azt a két friss bohócot hallgatni. Lócán állottak az ut szélin a Csudák Birodalmához cimzett gipszbódé előtt. A lóca elébe volt csődülve vagy egy tucat gyerek és a gyerekek háta mögött két darab idős asszony és vagy négy férfi, kiket könnyü gyüjtőnévvel szegény embereknek emlithetek. Hopp, egyet fölkapok, tessék idenézni: zsakettben van, ezen a kutya juliusi napon, fekete zsakettben és kemény kalapban, ennek a kemény kalapnak a karimája széles és egész vizszintes. Az egyik cipőjében világos madzagból van a pertli. Imádom ezt a borotválatlan, foszlott ingü, nickel óraláncu zsakettes férfit. Ennek az egész élete egy folytonos ünnepélyes alkalom, mert ez mindig zsakettben van. Ismerik az ilyen zsakettes szegény embert? Én ismerem, én imádója vagyok, mondom, két gombot csókolok a zsakettjére hátul, mert hiányzik róla ez a két gomb s most gyöngéden leteszem megint a földre a gyerekek mögé, nézzük együtt a két kis bohócot.

Az egyik bohóc a kettő közül éppen azt kajabálja:

– Kettő-ő-ő! – és egy nagy fene bádog csatabárdot emel. Másik bohóc a kettő közül le van hajolva, a bárd éppen a nyaka fölött áll a levegőben. Az első bohóc megint hangzik:

– Há-á – és a bárd kezd lejönni.

A lehajolt bohóc föláll egyenesre:

– Nézze tisztelt hóhér ur, – azt mondja, – várjon csak még egy picit.

A gyerekek karban röhögnek. Az a két idős asszony ugy áll egymás mellett, mind a kettőnek az ölében csüng összekapcsolva a két keze, ezek itt engedelmes, figyelmes iskolás leányok. A szegényemberek mosolyognak, vagy legalább is nem szomoru most a képük.

Az egyik bohóc, a bárdos, mondjuk a hóhér:

– Hát mit akar kérem?

A másik bohóc, az elitélt, odaforditja az orrát a hóhér orrához, huzva, éneklősen kérdezi meg:

– Háány óraaa?

A közönség röhög.

A hóhér:

– Miért érdekli az magát?

– Mert tudni akarom pontosan mikor haltam meg magamat.

Az elitéltnek két vastag, fekete ránc van a homlokára festve, a füle lilaszinü, a szemhéja be van meszelve s az orra is, csak az orra hegyére van egy piros poloska pingálva, hosszu lábakkal. A bajusza helye s az álla is el van meszelve s telirakva zöld pontokkal. Fiatal gyerek husz esztendőre taksálom. Bőséges pepita frakkban van, a térdénél van egy óriási piros posztógombbal összegombolva. Nadrágja civil nadrág, cipője tornacipő. A hóhéron sincs semmi különös, ő is a tradiciók szerint öltözött föl, piros spencer van rajta, fehér mellénye a hasnál kezdődik s nem ér lejebb a bokánál, mellén nyilik a Petőfi-gallér, a gallér alatt összekötözött vörös zsebkendő. Katonai bőr lábszárvédője az egyetlen szabálytalanság rajta. Képe szintén zöld, piros és fehér. Van a fejében egy karima kalap nélkül. A bárdot emelve tartja s a nagyérdemü közönséghez fordul:

– Mennyi baja van ennek, – ezt mondja –, most azt akarja tudni, hány óra. Kérem, az én órám internálva van a zaciba. Mondják meg neki, tisztelt közönség, hány óra, ha már olyan nagyon kiváncsi.

Egy gyerek fölszól:

– Félöt.

A hóhér leveszi a karimát, pukedlit csinál a gyerek felé:

– Köszönöm, fiatal ur, – és két ujján megbuktatja a karimát, ugy teszi vissza a fejébe. – Nahát, most már mindent tud – azt mondja szeliden az elitéltnek, – legyen szives ismét lehajolni.

Az elitélt:

– Jaj mamám, hát mégis meg kell halni magamat. – Lehajol, a két könyökét a két combjára s az állát a két öklére rakja. Grimace-ol a gyerekek felé.

A hóhér magasra emeli a bárdot s nagy hangon kezdi:

– E-e-gy…

A elitélt a mutató ujjával odahí egy kis fiut:

– Viszket az orrom. Legyen olyan szives fiatal ur, vakarja meg. – A két idős asszony nevet legjobb izüt. Az illető kicsi fiu mezitlábas, odaugrik, meg akarja vakarni az elitélt orrát. Az elitélt egy hangos cham!-mal bekapja a gyerek ujját. Nagy derültség.

A két bohóc mögött a Csudák Birodalmának előcsarnokában egy közömbös nehéz férfi járkál hátratett szalmakalappal a fejében, a kasszánál egy nagyon kicsi kis kisasszony ül, olajfalevél orcával, reménytelenül spekuláló fekete, cipőgomb-szemekkel. Használt, virágos piros satin ruhában van, nem a Vogues ábrái után. Fonnyadt ujjacskái dobolnak maguknak a kassza asztalán. A bordó függöny mögül félrehajolva kibukkan egy Seherezad, nagy, molett hölgy, csupa fátyol, aranypénz és gyöngyhim, egy fájdalmas álom a napfényben. Odasétál a közömbös nehéz férfihez. A Csudák Birodalmának szultánája ő, a lejárt vászonfestésen, a gipszbódé falán elül, itt látni fejét, amely vértől csöpögve ül egy tálon és merev ábránddal tekint a földalatti villamos végállomása felé.

A hóhér:

– Nézze kérem ez már szemtelenség hogy magának még itten kedve van játszadozni az utolsó percében.

Az elitélt, miután kieresztette fogai közül a kis fiu ujját:

– Ne beszéljen hozzám, magával haragba vagyok.

– Hallja ne cicázzon itt velem, majd kap egy pofont, ha nem hagyja nyugodtan levágni a fejét. Kettő-ő-ő…

Az elitélt, lengetve kezét az ut felé:

– Á, jónapot, szervusz, anyuskám.

A hóhér:

– Mi az, kinek köszön maga?

– A feleségem.

Tessék mindig idegondolni kérem, hogy a publikum minden szavukon jól mulat. Ők maguk is elnevették egy párszor már a beszédet, kezdők még. Fiuk. Jókedv van bennük.

– Maga házasságszélhámos, ez nem lehet a maga felesége, a maga felesége be van zárva Mária-Nosztrán.

– Az a maga felesége. Ne sértegesse az én feleségemet, az csak itt van bezárva Pesten.

– Na, most már fogja be a száját és imádkozzon. Há-á…

A rom előtt az elitélt föláll, emeli a mutatóujját s a hóhérhoz fordul:

– Maga ugy látszik nem ismeri a feleségemet.

– Elég ha maga ismeri. Nekem elég a magamét ismerni. Bár azt se ismerném. Hajtsa le ezt a csunya kinövést a nyakán, hadd vágjam már le.

Az elitélt:

– Jaj de unalmas mindig meghalni magamat.

Lehajtja a fejét.

A hóhér:

– Háá-rom!

Lesujt a bárddal oly erővel, hogy ő maga is leejti a fejét egész az elitéltnek az ülepéig, igen, mert az elitélt a bárd sujtása közben hátrafordult egész testével és a bárd simán lecsuszott az ülepe mentén és a hóhér bámész feje ott marad az ülep előtt, odaszagol és rosszalólag huzgálja az orrát, ugy néz a közönségre:

– Ez egy teknősbéka, frász törje ki. Behuzta a fejit a nyakába.

Tessék besétálni a Csudák Birodalmába. Előadás minden percben kezdődik. Csak öt korona bármely boldog és boldogtalannak.

Bözsi kisasszony

Egy szép őszi délután három óra felé ment egy Bözsi kisasszony a körúton. A köruton. Ez a Bözsi kisasszony az irodába ment. Az iroda az Aradi-utcában volt. Ügyvédi iroda volt. Ott kellett lenni Bözsi kisasszonynak délelőtt kilenctől egyig és délután háromtól fél hétig. Bözsi kisasszony ment szivesen, csak minden harmadik lépésnél meg kellett állani neki, mert a harisnyáját kellett neki megigazitani. A szoknyán keresztül fel kellett neki kaparászni a harisnyát a két térdéről, mert a harisnya mindig csuszott lefele, mert a harisnyakötő nem tudta szoritani a harisnyát, mert a harisnyakötő gumija ki volt tágulva. Bözsi kisasszony grimaszt vett az arcára mindig a hányszor le kellett nyulni a harisnyakötőhöz. C, jaj.

Tegnap már észrevette Bözsi kisasszony hogy tágul a gumi s két szantimetterrel szükebbre varrta még az este. És megint engedni kezd már. Bözsi kisasszony kapkodott menés közben a térdéhez és ugy nézett körül, mintha panaszkodni szeretne valakinek, hogy az egész fizetése száztiz korona s azt mind haza kell adni a beszerzéshez és négy korona nyolcvanat kérnek hatvan szantimetter gumiért, egy ilyen rongy gumiért és most tessék megint vehet másikat.

Az utcán 1917 volt. A hirdetőoszlop mellett egy suhanc állott, egy pár skatulya cigarettet tartott ki s azt mondta Bözsi kisasszonyak:

– Elfte ármé. Elfte ármé.

Bözsi kisasszony egyszer csak érezte hogy az egyik harisnya szalad a lábán lefele. Megkapta a lábaszárát és bebujt egy kapu alá. Lehajolt, a szoknyát felrántotta, visszahuzta a térdére a harisnyáját. A gumi leesett a bokájára. Jaj ez a vacak. Bözsi kisasszony felhuzta a gumit a térde fölé, jó magosra hogy a husa megtartsa. Egy ur jött lefele a lépcsőházban. Észrevette mivel van elfoglalva Bözsi kisasszony. Megállott. Bözsi kisasszony elengedte a szoknyáját a térdéről és fölegyenesedett. Az ur szembe nézett Bözsi kisasszonnyal. Bözsi kisasszony elpirult. Az urnak kinyilt a szája:

– De szép lába van nagysád.

Bözsi kisasszony már kivül is volt a kapun. Az ur vagy micsoda utána ment. Azt mondta a Bözsi kisasszony hátának:

– Becsületszavamra gyönyörü lába van nagysád.

Bözsi kisasszony nem birt jobban sietni mint a hogy sietett, mert a gumi megint fészkelődött. Az ur köhögött a háta mögött, mintha gégekatarrhusa lenne neki. Pedig kutya baja volt az urnak. Jó husba volt, vad uj ruha volt a testén, háromszáz koronás boxcipő a lábán, erőszakos brilliáns a kisujjában. Bözsi kisasszony nem tudta hogy kell neki most viselkedni. Az egész olyan ujság volt neki. Hátra kell fordulni: kikérem magamnak? Némán tovább kell menni? A rendőrnek kell szólni? Jaj borzasztó. Megint a harisnyakötőjéhez kellett kapni. Bözsi kisasszony megszédült egy picikét, csak mintha egy gyüszü tokajit ivott volna. A meztelen lábára gondolt. Látták. Szép lába van. Szép lába van. Az ur jött, köhögött, morgott.

Bözsi kisasszonyak meleg volt a feje s a szive felcsuszott és szúrósan vert. Bözsi kisasszony összevissza gongolkozott ott a kőruton 1917-ben. Gondolt a cipőjére, melynek a talpára bőrdarabok voltak verve. Az irodára, hol gázszag van. Haza, hol egész nap veszekednek. 1914-re, mikor a vőlegénye kiütéses tifuszban elesett. A császárokra, Kerenszkire s a kezetlen-lábatlan emberekre s a füszerkereskedésekre s az irógépre, az összes irógépekre az egész világon, a melyek egymás mellett kelepelnek végtelen, őrület! Az urra, ki a háta mögött lélegzett. S az egész életre s az egész halálra. Egyszer csak egy millióra gondolt, ugy a hogy a sorsjegyhirdetésen van azon a kerek zacskón körbe nyomtatva: 100,000.000. Az ur nem maradt el a háta mögül. Én nem tudom meddig követte. Én nem tudom hogy végződött, vagy hogy hogy kezdődött. Én nem felelek semmiért. Rossz volt a gumi. Minden rossz volt akkor. A gumi is rossz volt.

Fascination

A zöld füvön mentem én előre. Ha az államnak olyan fogdmegjei is volnának, akik elébe toppannak az embernek: hová megy? – én nem tudtam volna felelni nekik. Az államnak vagy a katonaságnak, vagy micsodának, azt nem lehet mondanom, hogy néha napján rám száll még a boldogtalanság és út és irány nélkül járni kell nekem magamban az ég alatt, fasorok folyosóin, virágágyak vidékén vagy iskolázatlan dudva között, földön, szabadban, csendben és szépségben és bánatosságban. Mentem, mondom, kivül a városon, völgyben és a zsebemben egy papirosfedelü vékony könyvet vittem, amilyen könyvet veszek az utcán és magamnál hordom, mint a pyramidont a vérszegények, akiknek megszokott a fejök fájdulni. Nekem arra kell a zsebregény, hogy kinyissam a villamoson, vagy a padon a ligetben, mikor nem birom el magamat.

Ki vagyok téve minden utamon a halál bódító suttogásainak, aki már régen követ engemet, mert a magáévá óhajt tenni. Zsebemben könyv volt és ajkamon vittem lélekzetemet és amellett a Fascination kéjes sötét melódiáját. Fütyöltem lusta ajkkal, azt a fakó fütyölést üztem, amit az ember csak maga hall egyedül. Más valaki csak úgy hallhatta volna, hogy mit fütyölgetek én, ha odatartotta volna fülét a szám elé. A botommal keresztbe húzgáltam magam előtt a fű felett, mert lassan mentem és nem emlékszem, hogy egy fűszál is komolyabb sérülést szenvedett volna botomtól. És a Fascinationt úgy hallottam belül magamban, mintha pálmák paravánja mögött játszaná spanyol arcu zenekar párisi ozsonnázó helyen, ahol andalodott kioszk körül drága társaságok ülnek mint kinőtt virágzatok, óh illatozott szépségek, akiknek keblén a gyöngysor jegesült könycseppjeikből lett és ünneplő urak, karcsuak, sötétlők és lankadtak, kiknek tükrös cilinderén gyászt mutat az aludt fekete kalapszallag, szivökért viselnek gyászt, szivökért, mert elvesztették gyermekkorukban. Kegyetlen kéj az élet, az éj és a délután. Az alkonyat a kényes és halk bánaté, traahalalall–phaalla–haa… felvonaglik a vonó s leszáll kényelmesen és gyöngén és alélva távozik el az ősz felé a csóknak és halálnak dallama, oly halavány halkkal, mint a fátyolnak egy merengő lebbenése.

Magamban mentem és a zene pirosas gyászszal, távolról zongott és szivemre súlyos hideg fájdalom tevődött le, mint márvány levélnyomó. És két régi szemem magyarázatot és irgalmat várva nézett eszméletlen álló szép fák felé s perzsa szövésü domboldalakra s filigrán sárga, kékes és viola virágokra, kik a fű közt meglepve állottak, mint eltévedt kirándulók. Egyedül mentem s tudtam, hogy egyedül vagyok. És tudtam, hogy miért. Az ifjuságot elveszítettem, mint egy arany ceruzát, úgy elveszítettem. Nem lehet elhinni. Tegnap még megvolt. Most odakapok a mellényzsebemhez a szivem fölé, hisz ott volt! Tapogatom és ütögeti a zsebet az öklöm. Hogy van az, hogy egyedül marad az ember? Igen. Fáradt vagyok. Eluntam őket. Dolgom van, mindig dolgom van. Elveszett az arany ceruzám. Nincs meg. És egyedül vagyok, mint a hideg halott. Igy gondolkoztam és a fejem lehajlott. A jobb kezemet kitartottam magam mellé, csak úgy, mint aki kiváncsi, hogy az eső nem szemel-e, vagy úgy, mint akinek a szeme be van csukva s hozzá akar érni valakihez, aki sétál mellette. A levegő volt mellettem, az az üres semmi levegő. Hát szabad, szabad egy leány nélkül a mezőn átmenni? Az állatnak is van párja, istenem, az állat se megy el az ég alatt igy magában, te jó isten!

És borultan és melegen feljött a zene, ujra kezdődve s a primás, az aki dobogón állott, a fejét ide fordította s a hegedü ájult fejecskéjét arcához húzta s fényes csokor haja rendült és lendült és olyan volt, mint édes vad jajgatás. Trahaalla–lahaa… és kin és epedés játszott azon a spanyol fehér arcon és szerelmes kecskeszakálla úgy látszott, úgy, mintha zöld derengés osonna az éjfél selymén. Fenn zengett a zene, fenn a kioszk és az élet fölött, mint a tűz, amely lángol a tetőn és játszott a rémült zokogással, amit alulról lángjai közé felkapott. Hajtogatta s csavarta, reszkettette a jajokat egymással és mintha lentről feldobált vérző sziveket nyujtogatna szivalakból madárszárnyak alakjaiba s fujdogálná s eregetné a sziveket följebb, mámorral ingadozó füstnek az est alá. A hegedük melle piros volt és mind úgy sirtak magasan és boldogan a vak cello körül.

Egyszer csak kacagást hallottam és olyan csend lett, hogy elsáppadtam. Körülnéztem. Az a nagy bokor, amelyikkel szembe mentem, megrázkódott és egy mezitelen szép kar elnyomta félre az ágakat a bokron. És valami szót hallottam valahonnét, hangot. És a bokor kinyilt és egy fehér ruhás fiatal szőke leány futott elő s karjával odamutatott énrám és szaladni kezdett oda felém és ő utána rögtön futottak a többi fehér ruhás lányok, s mind nyujtogatták szabad karjaikat és nagy szemmel és felhasadt szájjal kacagtak, kacagtak és kacagtag, világos, fényes fiatal kacagással. Én csak állottam, mert nem tudtam olyan egyszerre elhinni, hogy a szerelem megjelent nekem az isten tiszta mezején, hogy kitört csakugyan a boldogság, amit már álmodni rég elfáradtam… és a szivem majd betört a mezei nymphák szüz nevetésének nagy erejétől. Már ki kellett volna pedig nyitni két karomat és elébök nyargalni!

– Loosz! – azt mondta ez a hang, amelyik oldalról jött, messzibbről. Emberhang volt, s most másodszor már olyat kiabált, hogy fölrezzentem. Arra kaptam a fejemet. Hajadonfőtt állott egy borotvált alak és szivar volt az egyik kezében. Ott állott mellette a mozigép. A gép háta mögött az operateur terpesztete két lábát és buktatta fejét a fekete kendő alá s csavarta sebesen azt a kis kereket. A rendező a combjára csapott, megint elkiabálta magát:

– Szétszaladni, gyorsan, hát mi lesz!

És tündérek, a boldogságnak fehér leányai szerte széjjel szaladtak kacagásukkal.

A dedósné

Én emlékszem a dedósnéra. Ti hazámbeli fiuk ti nem emlékeztek már a dedósnéra? Mit tudtok felőle? Én semmit se tudok a dedósné felől. Csak láttam őtet mindig az ablakba kikönyökölve. Lehet hogy meg is halt azóta már, hisz az olyan régen volt, hogy gyermekek voltunk és láttuk a dedósnét az ablakon kinézni s istenem annyi sokszor hallhattuk a mi vidékünkről valakiről a ki akkor ott szerepet játszott, hogy meghalt már szegény. És aztán olyan sápadt volt az a dedósné s oly csendes volt, csakugyan, mint a kinek ugy is valami összebeszélése van a halállal.

A mi utcánkon volt a dedó, a Vasut-utcán. Én már iskolás voltam akkor, mikor a fiatal dedósné odakerült. Én a dedósnéval életemben nem is beszéltem, én csak láttam őtet mindig az ablakban. Egy tiszta sárga ház volt a dedó, négy nagy ablakja volt az utcára. A szélső ablak, az a melyik mifelénk volt, az volt a dedósné szobájának az ablakja. A többi három ablaknak zöld rolettája volt, ha a gyermekeket délután kieresztették a dedókapun, akkor lementek azok a zöld roletták. Annak a szélső ablaknak fehér firhangja volt. Meg egy könyöklőpárna volt abba az ablakba odatéve, egy fehér slingelt könyöklőpárna. Meg virág is állott abban az ablakban. Két cserép virág volt kétfelől a dedósné vállai mellett, mikor estefelé kikönyökölt az ablakjába. Nézett egy kicsit a szétmenő kicsi fiuk meg kicsi lányok után, osztán az egyforma Vasut-utcába nézett lefelé az ablakból ugy mint egy pingált kép néz a rámájából. Tavaszon, nyáron meg őszön ki volt az ablak két táblája támasztva. Emlékszem milyen tiszta volt mindig a dedón mind az ablaküveg és hogy hogy ragyogtak a dedósné kikapcsolt ablakjai a napon. Igaz, kis madár is volt a dedósné szobájában. Ha elment a dedó előtt az ember, hallani lehetett, hogy zörög és fütyölget a dedósné háta megett a borult szobában odabenn. Tengelic lehetett vagy rigó.

A dedóval átelellenben a Pappék kertjének a nagy hosszu kőfala volt. Azon a kőfalon nem tudom micsoda nézni való lehetett, azt nem nézegette más csak a dedósné. A Pappék kertjének a kőfala érdekes volt akkor mert a dedósné annyit nézi az ablakból. De biztos a szekereket is megnézte ha elkocogtak a Vasut-utcán meg a teheneket is megmustrálhatta kik alkonyattal nagy porral végig lábaltak a szekéruton. Ugy emlékszem ilyenkor a dedósné be is huzta az ablakot és mikor a por leült, akkor megint kikapcsolta az ablakot és tovább ott könyökölt.

Én a hangját soha se hallottam. Kisasszony volt és biztosan édes könnyü hangja volt néki. Volt egy rendőralkapitány a városházán, az estefelé arra szokott sétálni s oda szokott volt állani diskurálni a dedósnénak az ablaka alá, de ha el is mentem ott, emlékszem csak az alkapitányt hallottam beszélni. A dedósné hallgatott. Csak az a madár hangicsált a szobájában. Nekem nagyon imponált az alkapitány mert a bikacsekjének ezüst kutyafej volt a fogója. S érdekes pakombartja volt az alkapitánynak a két füle mellett, olyan volt mint két török kard. A bikacseket a két karjával a hátára szoritva tartotta, ugy nézett felfele a dedósnéra s az egyik cipőjét sokszor feltette a házfalon arra a keskeny párkányra, a milyen a vidéki házak falán alacsonyan végig megyen. Én nem tudom az ilyen párkány különben mire való. Azután meg emlékszem az alkapitány mindig cigarettázott az ablak alatt. Egy tucat elszivott Hölgy volt a járdán késő este a dedósné ablakja alatt.

Emlékszem szép fehér arca volt a dedósnénak és a fülében korall volt és szőke frufruja volt néki, mert szőke haja volt. A mai világban nem igen látni ezt a frufrut a fiatal nők homlokán. És aztán nyáron egy szál piros szegfüt vagy egy szál rózsát tartott, egy keze le volt engedve az ablakból, avval forgatta a virágot mikor az alkapitánynyal diskuráltak. De nem emlékszem a virágra hogy a kezében lett volna mikor már az alkapitányt nem lehetett az ablak alatt látni. Elmentem más városba gimnáziumba s hazajártam vakációra s a dedósné mindig éppen ugy nézett a Vasut-utcába kifelé mint azelőtt. Nekem feltünt hogy az alkapitány már nem jön oda az ablak alá. Pedig nem ment el a városból, ott láttam az urakkal a patika előtt kaszinózni estefelé s cigarettázni s a bikacsekkel suhogtatni a kutyáknak a kik mindig a piacra szemtelenkednek.

Mennél nehezebb osztályokat jártam, annál fehérebb lett a dedósné képe vakációra. Egy nyáron emlékszem észrevettem hogy a dedósnénak az arca ki van puderezve. S még a haja is puderes volt talán, oly sápadt szőke szine lett a hajának. Késő este egy valami gyenge zördülést lehetett hallani mindig azon az elaludt Vasut-utcán. Tudtam hogy akkor emeli fel magát a dedósné s teszi be az ablakot éccakára.

A Szakáll gyerek

Ó nem tudod mi az hogyha valakit üldöz a szerencse. Ha a Szakáll gyereket ismerted volna. Az, az aztán klasszikus. Én még az életben nem láttam senkinél hogy olyan buta disznója legyen mindennel mint annak a gyereknek a milyen volt. Legelőször is kérlek szerették a tanárok. Miért? Se prima tanuló nem volt, se valami különös nagy esze nem volt, se valami olyan szelid viselkedésü nem volt mintha egy bárány vagy liliom ülne ott köztünk az osztályban. A Segélyzőtől megkapta mind a könyveket és egésztandijmentes volt, dacára annak hogy az édesapjának földje is volt. Csuda a szerencse. A Szakáll gyerek magával hozta a tolltartóban vagy hol mikor tiz éves korában az intézetbe beiratták. Mi az a szerencse? Az hogy Magi tanár ur bejön órára, felhág a katedrára, de mikor le akar ülni, odacsap a homlokára:

– Az ördög vinné el, otthon hagytam a füzeteket.

Álmosan és boszusággal kinéz az ablakon, a nadrágzsebében zörög, kivesz egy kis kulcsot. Lejön a kathedráról:

– Valaki – azt mondja és nézi a fiukat – valaki lesz szives a füzeteket elhozni. Talán menjen el maga Szakáll, tudja hol lakom? Az iróasztalomban vannak a bal fiókban.

Mért éppen Szakállt küldte? Szakáll elhozza a füzeteket: Köszönöm kedves fiam. Persze két hétig nem felel latinból és egyáltalában kegyenc lesz Magi előtt. Másodikban egyszer a kályhára gumit tettünk. Láng tanár ur majd megőrült a dühtől:

– Majd elbánok én evvel az osztálylyal. Majd megkinozlak én benneteket. Ezt meg fogjátok emlegetni. Szakáll, nyisd ki az ablakokat.

Jelzem Szakáll benne volt a tanácsban, mikor el lett határozva hogy a kályhára gumit kell tenni. Hát az nem végtelen szerencse, az hogy algebra-órán magyaráznak egy uj dolgot és a tábla teli van mindenféle butasággal és a tanár ur a krétával erre fordul:

– Na és most mit kell behelyettesitenem. Ki mondja meg?

Zugnak a jó tanulók, nekikönyökölnek, nézik a táblát dagadt szemekkel, felgörbülnek a padban, mutogatnak, mozognak, a tanár ur vár és mindig csak mondja: na? na?

– Iksz plusz er!

Ki volt ez? Szakáll. Azt hiszed érti az algebrát? Á. Mikor óra után kérdeztük hogy tudta, röhögött és azt mondta:

– Girigáré.

Mert már akkor, negyedikben, billiárdozni jártunk a vasuti vendéglőbe.

De a Szakáll gyereket se a vendéglőben soha meg nem csipték, se semmi csavargáson, se verekedésben, se dohányzásban. Egyszer pálcával ment este a piacon és cigarettázott. Jön Kövér tanár ur, az osztályfőnök, a ki az egész országban hires volt hogy milyen kegyetlen ember. A Szakáll gyerek megijed, köszön. Kérlek semmi baja se lett. Kövér nem vette észre. Olyan csodálatosan szórakozott volt akkor hogy elnézte a cigarettát is, a pálcát is. A Szakáll-gyerek maga mesélte nekünk hogy biztosra vette a konzilium abeundit.

Hallatlan szerencséje volt mindig, hallatlan. Emlékszem milyen szemtelenül ugrott és szaladt a kathedrára, mikor kiszólitották. Mintha teli volna a feje tudománynyal. Olyan disznaja volt hogy rendesen a tanárok feleltek helyette. Olyankor jött rájok hogy elkezdjenek belemagyarázni a felelésbe s végre csak ők beszéltek és a Szakáll-gyerek ott állott megmentve s grimaszokkal mulattatta az osztályt.

De csak ezt hallgasd meg kérlek. Ekkor ötödikbe jártunk. Azon a télen azt a divatot hoztuk be hogy a ki reggel tizenharmadiknak érkezett, azt agyonvertük. Mikor tizenketten együtt voltunk, az ajtóhoz állottunk félkörbe, vártunk. Egypár fiu a télikabátját tartotta két kézzel, rögtön a fejébe dobni annak a ki benyit, aztán huztuk fel a pasast a padra s léniával, könyvvel, rajztáblával meg puszta kézzel agyonvertük. Képzelheted kérlek hogy vigyázott mindenki hogy tizenharmadik ne legyen. Sokszor sétált és bujkált az ember a folyosón tiz percig is mert olyan gyanus csend volt odabent, mikor az ember az ajtóra tette a fülét óvatosan. Mégis beleestem háromszor vagy négyszer hogy tizenharmadiknak mentem be. Rettenetes, mennyire agyonverték olyankor az embert.

Egy reggel is ugy állottunk már tizenketten az ajtónál és vérszomjasan lestük az áldozatot. Hát bátran kinyilik az ajtó s az igazgató ur áll előttünk. Nohát az isten őrzött hogy hirtelen nem dobtunk egy pár télirokkot a fejébe s hogy valamelyik mohó már rá nem huzott egyet a szögletes léniával. Emlékszem ugrottunk mikor az ajtó nyilt, de csak egy kicsit, az örvény széléig. Hát nagyon kinos ügy volt kimagyarázni mit állunk igy az ajtónál. Az igazgató ur igen szigoruan szemlélt bennünket. Valahogy kezdtük bevallani, miben sántikáltunk. Hogy képzelje az ember hogy ilyenkor egyszer az igazgató ur nézzen be az osztályba! S hát tessék, roppant finoman nyilik az igazgató ur mögött megint az ajtó s ki dugja be más azt a huncut szőke fejét, mint a Szakáll gyerek!

No akkor az igazgató ur is megmondta:

– Maga fiam igazán szerencsés gyerek. Bezzeg jajgatna most ha én itt nem volnék.

A Szakáll gyerek röhögött. Mind röhögtünk.

Büszke Biki

Ejnye, hadd meséljem el már egyszer, amit tudok Büszke Biki felől. Ott, abban a jó kis földszintes városban, ahol az élet első esztendeit szolgáltam, abban sétált Büszke Biki. Ez igy nem klappol kérem, hogy sétált. Sétálni kérem, a pincér sétál, mikor facér. A gazda-ember, az meg kérem, ballag. A szegény rongy emberek azok császkálnak, mászkálnak. A levélhordó kocog, nem igaz? A zsandár pedig trappol. A doktor ur, az siet, a népbanki könyvvezető ur meg ugy megyen, hogy arra azt illik mondani, hogy sasiroz. Ez kérem, mind közel se jöhet a Büszke Biki járásának a büszkeségéhez. Mert Büszke Biki jártatta magát egyenesen előre, igenis, ezzel mégis a legközelébb bátorkodhatok a Büszke Biki menésének a méltó kifejezéséhez.

A sárgaház felé jártatta magát, mert a járásbiróságnál volt dijnok Büszke Biki. Előtte ment a tajték pipa, igaz, mintha az a kis pipa is a büszkeségtől lett volna oly piros és olyan felfuvalkodott! Annak a pipának a nyakát fogta fél kézzel Büszke Biki s ugy tartotta előre s ugy ment nagy grandezzával ő maga Büszke Biki a tajtékpipa után. A két cuggos cipője ki volt vikszolva, egyik szebben, mint a másik és azoknak a cipőknek dupla talpuk volt. A nadrágja, meg a kabátja sárga posztó volt a mellénye meg kötött barna pruszlik volt és azon az egyik zsebből a másik zsebbe átment egy tág fehér ezüst óralánc és annak az egyik végén lecsüngött egy nagy ezüst lófej, meg egy nehéz arany gyürü vörös kővel. Kockás, csinált nyakkendő feküdt a nyakában, olyan, amilyen az iparosoknak szokott lenni, meg a tanitó uraknak, csakhogy a Büszke Biki nyakkendőjéből egy szerecseny kaszirnő feje bujt ki, két kis piros szemmel meg piros korall fogsorral. A nyakán a gallér, egy alacsony kaucsuk gallér volt. Ugy szorult az azon a nyakon! A két manzsettája meg kék is volt, zöld is volt, de a manzsettája is olyan erősen tudott ragyogni, mert az is kaucsuk volt. Emlékszem, két kis tepsi-forma vas manzsettagombja volt. A fejében pedig egy lekopaszodott veres szőrsipka volt télen, az le volt legényesen huzva a fél szemöldökére s egy kemény barna télirokkja volt Büszke Bikinek, mióta az eszemet tudom, de az is veresebb volt, mint amilyen barna volt és annak a nyakán a bársony is olyan veres volt, mintha mindig kánikula szikkasztotta volna.

Más, ilyen kis köpcös, aki nem büszke, kettőt lépne azzal a vaskos két lábbal, mig egyet lép Büszke Biki. Dehát éppen ez az hogy ő Büszke Biki, kérem! Az arca teli van verve néki, lyukakkal, mint a záporeső után a por, az ilyen himlőhelyes arcon aztán nem venni ki, hogy vénül meg hogy haragszik, meg hogy gondol valamit. Egynéhány szál szurós bajusza van, mint némelyik kutyának. Belé próbálok a két szemébe lesni, hogy hát mi lehet ebben a Büszke Bikiben az a fene nagy büszkeség, de nem néz visza, kérem, az emberre, a fél szeme összébb van huzva s ugy néz srégen, hátraszegett fejjel előre, a sárgaház felé. De feljebb néz, mint ahogy egy ház felé nézni szoktak. Az egyik szeme, aki jobban nyitva van, az is olyan kicsi és mindig pislog s az is olyan hátra fekszik és olyan messzi van már ismét. Már csak a levegőbe spekulálhatok. Büszke Biki felől azt tudja mindenki, hogy ő megjárta Boszniát hetvennyolcba. Ő még ötvenötbeli kérem, vagy legfeljebb ötvenhétbeli! Azt is tudják itt, hogy ő zupás őrmester volt a katonaságnál, ugy jött asztán ide a járásbirósághoz. A jubileumi medáliát, azt láthatták rajta, nem is egyszer már.

Ő a Polgári Olvasóegyletbe van beiratkozva. Ettől van talán a nagy büszkeség? Vagy attól, hogy állami hivatala van, hogy ő királyi ember? Lehet hogy a Teremtő adta belé még azon a másvilágon a büszkeséget, ugy mint a gelencsér egy korsóba zörgőt teszen, hogy az osztán zörögjön! Meglehet kérem, hogy a Teremtőnek tetszett ugy, hogy ez a test, a Büszke Biki teste képviselje a földön a büszkeséget.

Hát instálom, egyszer csak mi történt? Az, hogy Büszke Biki télen egy reggel, mikor jeges volt a kövezet ott a piac-soron, az emberek szeme láttára, meg az asszonyok szeme láttára, j-a-a-aj, kérem, megállott a népség és egy olyan nagy kacagás lett ottan, hogy a harangozás alig hallatszott attól! Kiszaladt az ajtóba a rőfös- meg a patikás-segéd, meg a füszerájos, meg a müasztalos és koporsós. Büszke Biki le volt egyszerre zsupsz, le talált a járdára ülni. A tajtékpipát csak ugy előre tartotta, csak a szopóka ugrott ki a szájából. Ott ült. Az iskolás gyerekek oda szaladtak:

– Ni, Büszke Biki, ni!

Büszke Biki még hátrébb rakta a fejét. Felnézett az égbe. Egyet kapott a fejével, mintha legyet akarna bekapni. Aztán elővette azt a kegyetlen smirgli hangot, akit vitt a hivatalba. Azt kajabálta:

– Te jó isten! Most oszt gyere le. Emelj fel.

Mentek oda, hogy segitsenek felállani néki. De Büszke Biki a pipaszárral az embertársakat elparancsolta.

– Gyere hát, te jó isten, hadd birkózzak meg veled! Mér nem vigyázol rám, ha megteremtettél! Nem emelsz fel innét? Nem?

Nem. Büszke Bikinek magának kellett felállani. Attól a naptól fogva, mintha haragot tartott volna a jó istennel, mert leengedett fejjel ment minden reggel lassan a sárgaházba, egy pillantásra sem méltatta a mennyboltozatot és az a tajtékpipa nem állott ki ugy a hasa előtt, hanem le volt a hasa mentén csuszva s mindig odaverődött a térdéhez Büszke Bikinek.

Fred

Brioni szigetén őszöltem egyszer. Volt ott egy csimpánz, a kit délben meg estefelé mindig lehetett látni biciklizni a strandon meg a park utjain. Ugy hitták: Fred. Freddel érintkezni lehetett. A fürdővendégek rákiáltottak: hallo Fred! és a csimpánz lekapta a fejéről a tengerészsipkát mint a ki visszaköszön. A gyermekek olyan jóba voltak vele hogy Fred versenyt biciklizett a gyermekekkel a déli napsütésben a strandon fel és alá. Megmagyarázom Fred jelenlétét Brioni vendégei közt. A szigeten állatkert volt. Ugy hallottam hogy Hagenbeck ur sokszor jön oda állatokért. Hogy onnét szerzi a pótlást mikor a hamburgi menazsériának veszteségei vannak. Brioni állatkertjében sok majom volt meg medve, meg farkasok és rókák éltek ottan és madarak nagyon sokan, kőházban meg kalickában meg szabadon tanyáztak sasfélék fákon és csinált sziklákon és strucok meg kazuárok járkáltak sokan külön telepen drótkerités mögött mint a hadifoglyok. Aztán volt ott abban a boldogtalan kertben egy jó nagy faketrec. Egész órákig figyeltem az előtt a ketrec előtt hogy egy nagyon német férfi hogy képzi ki Fredet a ketrecben. Frednek fát kellett vágni. Fred hegedülni tanult. Frednek magától kellett felöltözni s levetkezni s ágyba menni s mosdani s borotválkozni tükör előtt. Frednek mindig kézbe kellett venni egy fehér porcellán edényt. Fred sokáig nem akart erre az edényre leülni. A német férfinál acélostor volt. Fred, mig ott mulattam Brioni szigetén, azt is megtanulta hogy rá kell ülni a porcellán edényre. Fred mikor hegedült, vicsoritva nézett fel mindig a német férfi képébe s a hegedülését ugy hallgattam mintha az a Fred kinozott lelkének a nyöszörgése volna. Fredet attrakciónak készitették elő a cirkuszba.

Egyszer egy alkonyat mulásának néma s borult negyedórájában biciklin inaltam a parkon átal a hotel felé. Nekem is volt bérelt biciklim mert ott mindenki bérelt biciklit. Elárulom magamat kérem, kijártam minden délután a sziget legmesszibb végébe, ott le szoktam volt ülni a tenger első sziklájára s jegyezgettem noteszba hogy milyen formák a felhők naplementével a tenger felett. Mert ott a legtisztább a levegő s nem vesz el a felhők eredeti szineiből és alakulataiból. Akkortájban azon spekuláltam hogy ha majd nem kell a lapokba dolgozni, irni kezdek és le fogom irni majd azt is hogy az égen milyen felhőket láttam szolgálati időm alatt.

Egy körbe hajló szük ösvényen suhantam a biciklivel. Egyszer csak az ösvény hajlatából szembe szalad velem Fred a biciklin. Majdnem egymásba futottunk, oly sebesen mentünk és olyan közel voltunk egymáshoz. Ez az egész egy pár másodperc volt, hogy mesélhetem el? A szivem olyan nagyot lökött hogy majd kiütődött a mellemből. A két kezem kihült a meglepetéstől, éreztem. A fejemben rohamos dekompozició lett az egész élet. Az ösvényen kitérni nem lehetett. Kétfelől rémes fekete örökzöld-fal hallgatott. A csimpánz rám futott. Én nem tudom hogy nézett az én két szemem a csimpánzra. A csimpánz a hogy visszaemlékszem, olyan fajta zavarral nézett mint én. Mindaketten ingadoztatni kezdtük magunk alatt a gépet jobbra balra. Én nem találtam ki, csak ösztönöm után csináltam hogy jobbra bedülök a majom elől a bokorba s iramoltam jobbkéz felé. Az lehetett a szándékom hogy az örökzöld-falon át menekülök majd előle. A majom éppen akkor balra fordult. Ő is igy akart énelőlem kitérni. Nem estem neki az örökzöldnek, azon vettem magam észre hogy tovafutottam mert a csimpánz elég helyet engedett. Visszakaptam a fejem. Láttam hogy a csimpánz felborult a géppel, belédült az örökzöldbe. Neki sikerült a gyávaság. A szivem helyrejött és azután gyászos émely jött rám. Ugy leutáltam Fredet mintha ő is csak ember volna mint én.

Mozart mama

Kérem bocsássanak meg ezért az izléstelenségért, mikor láttam a kis szentemet magamba mindig csak igy neveztem: Mozart mama. Ott állott a Mozart-Restaurant előtt Bécsben, ott állomásozott ez a kis kegyelmes asszony, ki oly leereszkedő, hogy minden ronda jótékony alaktól átveszi a leggyüröttebb legszakadtabb legpiszkosabb papirhúszfillérest a maga drága kis kezébe, mely oly gyönge s oly érzékeny világos, mint a legfinomabb őszi falevél. Mozart mama lehet testvérek közt is nyolcvan esztendős, szóval még egészen gyermek, egész uj gyermek, most lett megint gyermek. Foga nincsen, járni is alig tud, botot tart a kezecskéjében és oly gyöngécske hogy háttal oda támaszkodik a Mozart-Restaurant zöld rácsos keritésének különben talán megszédülne s orra esne. Felnőtt korában se lehetett valami erős személyiség Mozart mama s nem lehetett sokkal magasabb mint most gyermekkorában. Olyan alak mint egy nyolc esztendős leányka. S lapos mint a plakát, igen, úgy van odaragadva ahoz a keritéshez. Igazán kevés helyet foglal el ezen a világon. Csak akkor zavarja a levegőt mikor jobb karját könyökből derékszögben előnyujtja hogy a jóságos közönségtől az összegeket bekasszirozza. Mindig azt mondja: tank sén gné Hee, vagy azt mondja: tank sé gnéé Fraa. Mert Mozart mama az osztrák nyelv területére van beosztva azt a csodálatos türelmes missziót végezni, hogy a pénzre járó emberiséggel egy-egy minimális pénzegység árán a jóság megváltó izét kóstoltassa.

Oda van egész nap ahoz a keritéshez ragadva Mozart mama. Egyszer nyáron ott ebédeltem a Mozart-Restaurantban és kijövet miután egy adag jóságot vásároltam Mozart mamánál, hát unalmamban megszólitottam. Természetesen egy ilyen bájos tiszta gyermeket, egy ilyen hópehelyből kikelt tündérkét nem szólithattam durván nagyságos asszonyomnak, hát illendően és áhitattal tegezve kérdeztem meg hogy:

– Hogy vagy kicsikém? – de persze osztrák szóval.

Azt mondta: tank sé gnéé Hee. Mozart mama nem szokott a közönséges halandókkal társalgást folytatni, hát meg volt lepve, mikor ott maradtam előtte s tolakodó módra tovább firtattam, hogy hogy érzi magát, nem fáradt-e, ebédelt-e már, nincs-e melege etcaetera. Alig tudtam a szót kicsalni ajkatlan fehér szájából, mert az csak a tank sé-ra van berendezve. Mosolygott rám két szeméből, szemei kékek picik, mint azok az olcsó kék fülbevaló kövecskék, amelyeket a bazárban a szegények vesznek leánygyermekeiknek. Nagynehezen ki tudtam venni belőle azt a nyilatkozatot, hogy hát melege van. Jelzem embertelen melegség is volt aznap! Arany fényt csapott a nap a Mozart mama homlokára, mintha tudná az a nap hogy a Mozart mama homlokát ilyen világitó tündöklés illeti.

– Nem jó itt neked nyáron ugye?

– Nem nagyságos úr, nem jó nyáron.

Fölemelte jobb kezét, akivel a jótékonyságot gyakorolja, homlokára mutatott, azt mondja mosolyogva:

– Fáj a fejem.

– Szegénykém! Hát a tavaszt szereted?

– Ná, ná.

– Nem? Mért nem szereted a tavaszt?

– Fúj a szél. El akar vinni mindig a szél. Nem jó.

Nevetett, nem volt foga annyi se mint a csecsemőknek. Cuclin kéne neki tejecskét adni.

– Hát télen jó néked drágaságom?

– Oh nem. A tél nagyon rossz. Ugy fázik a kezem.

– Hát mért nem húzol keztyűt?

Erre is nevetett. Mozart mama tudja azt, mért nevet ki engem. Naiv volt az én kérdésem, vagyis buta. Nem tud ő keztyűben a pénzzel bánni. Nem is szabad neki télen keztyűt húzni, hogy meztelen kezével a hidegben könnyebben hozzá tudjon érni a szivekhez. Bizonyára a jóság nemtőjének rendelete szerint van, hogy ne húzzon keztyűt a hidegben. Ez az előirás.

– Hát – mondom – őszszel jó legalább?

– Ná, ná, őszszel se jó. Nem szeretem.

– Miért rosz neked az ősz?

– Esik az eső. Jaj hogy esik mindig őszszel!

– Nem használsz esernyőt?

– Nem, nem kell nekem esernyő.

– Miért nem?

– Nem látnak meg engem az esernyő alatt.

Igaz!

– Hát szóval babuskám nem kell neked se a tavasz, se az ősz, se a nyár, se a tél.

– Ná ná. Egyiket se szeretem.

– Hát mit szeretsz te?

– Semmit.

Megint nevet, már ahogy tud az ő néhai hangján, az ő hústalan kis képével. Nem hagytam békével:

– Az ebédet csak szereted, a husikát?

– Ja, ja. Azt szeretem.

– A kávécskát is szereted, nem?

Örült. Bólintott rá:

– Ja, ja. Azt is.

– Mondd kis szivem, hát az embereket szereted?

Mosolygott türelemmel, nem értette mit akarok tőle. Nem is akartam én semmit, csak járt a szám:

– Az embereket, a sok sok sok sánta, rongyos, gyenge, éhes embert. Nem szereted őket? Mondjad gyermekem.

Erőlködve nézett rám, előkaparta figyelmét, figyelt, egy árny felhőt láttam, hogy zavarja csókolnivaló ártatlan kis kékes szemeit. Tovább kinoztam Mozart mamát, mert gyönge, s mert nekem semmit se vétett:

– Mondjad te szivtelen boszorkány, mondjad csak, hát nem látod menyi nyomorúlt szerencsétlen emberek megy el előtted egész nap? Nem látod a mezitlábas kis csontváz gyermekeket? Nem látod azokat a lassú szomorú szegény asszonyokat? Miért nem adsz nekik soha pénzt! Te, néztelek, láttam hogy soha se nyulsz a zsebedbe mikor a szegények elmennek itt előtted! Ugy teszel te, te kis hamis, mintha nem volna pénz a zsebedben. Te, te rosz gyermek.

Megfenyegettem a mutató ujjommal. Azután nevetős képet csináltam és megsimogattam azt a kis szikkadt arcáját. De nem tudott még magához térni, a mosoly elszökött a szájacskájáról, igen nagyon megzavarva bámúlt rám buti szemeiből. És aztán észrevettem hogy gyáván utánam forditja fejét és lesi, merre megyek. Talán még gondolkozott is szegényke.

Nyolcéves kis leány

Azelőtt vagyis ezelőtt a koldusság immobil volt. A fekete ruháju koldusasszony oda volt a templom falára meg a Rókus falára tapadva mint a szénrajz. Ugy állott ott a falnál. A vak koldus a városligeti tó partján ült a padon, nyitogatta a harmónikát. A többi beosztott koldusok is ott állottak a kapu alatt, meg a sarkokon. Meg aztán a bénák ott ültek a járda partján és a kerekeken járó lábatlanok meg a kefeforma talpakon négykézláb csuszómászók is mind a maguk helyén tartózkodtak, a maguk körletében merengtek, forogtak, nyivákoltak. Ezek mind engedélyesek voltak. Voltak azután az utcai suttogók, nékik nem volt engedélyük, ők éppen csak meghaltak itt az életben és koldusok lettek. Ők derékszögben fordultak a sürü járdán az uriemberhez és suttogtak. Bevezetését suttogták egy biografiának, azt az autobiografiát azt hiszem soha egy uriember végig nem hallgatta. Ezek a suttogók tulnyomóan vén emberek voltak. Tulnyomólag. Vagy tulnyomóan? Mondjuk tulnyomóan, szerintem igy kényelmesebben hangzik, azok akik mint magam is, lusták beszélni, könnyebben kimondhatják. Ezek a koldusok ugyebár a legitim koldusok. De ma nem ezeké a világ. Ma kérem:

Megy az uriember a Váci-utcán, és ha a zsebében a valuta rendben van, hát a nőket szemrevételezi. És oldalról megtorpédózza az uriembert egy nyolc éves leánygyermek, hogy azt mondja:

– Naagyságos úr leegyen szives egy kis pénzt adni, ootthon ééhezik kis testvéreem.

Az uriember a nők után sorvad, már észrevételezett is egy denevérszoknyistát, az elliftelt az imént mellette, rouge volt a száján, a szeme meg be volt rámázva szénnel, hn ehn, igen, ott megy ni! az uriember orra magosat ugrik és a cipőjén a hajlam sarkantyui pengenek. Az a kis leány, az a pucsista, három lépést tett az uriember mellett, és ismétel, mint a diseuse ha tapsoltak neki:

– Naagyságos ur leegyen szives egy kis pénzt adni, ootthon ééhezik kis testvéreem.

Az uriember utol érte a denevért, tudniillik a denevér megállott a Roth Margit kalapkirakatjánál, és veszteg néz a kirakatba. Az uriember is megáll egy félméterre, ő is belecsodálkozik a kirakatba. A nyolc éves harmadszor is rágyujt:

– Naagyságos úr leegyen szives egy kis pénzt adni, ootthon ééhezik kis testvéreem.

A denevér mintha erre fordult volna az uriember felé. Az uriember azt a daganatot aki a gallérjából kinőtt, lassu tempóval arra forditja a denevér felé. Igen, ha már benne van a kalapokban, megnézi a denevér kalapját is.

A denevér ugy csinál az ilyen pillanatokban mintha grófnő volna, az uriember ugy adja hogy ő gróf dehát azért mulatságosnak tud találni itt-ott egy demimondainet. Persze a gróf nem teheti hogy a grófnő jelenlétében egy mocskos kis leánynak egy mocskos kis papirt adjon. S lehet hogy süket is az uriember, hiszen ugy veri a dobhártyáját kétfelől a rajta-rajta, és lehet hogy vak is mert a két szeme előtt a csókok ugrálnak mint julius reggel a naprózsák. A kis leány a nagyságos úr hasa előtt áll:

– Naagyságos úr leegyen szives egy kis pénzt adni, ootthon ééhezik kis tetvéreem.

A kis leány majd elmegy onnan, ha az ember nem reagál. Igen, igy volt a legitim világban.

A denevér közt meg az uriember közt nem vettem észre, történt-e pillantás, rövidlátó vagyok. Annyi szent, hogy a denevér mikor tovább megy, az uriember mellette megy, egyszer csak mintegy jobbra nézz!-re nekifordul a denevér arcának az a daganat, aki feldagadt az uriember gallérjából. A daganatnak szája is van, szájnyilása, azon át adja ki egy uriember gondolatait. Az uriember szája jár, elkezd gondolatainak hangot adni. Sietnek. Mindahárman sietnek.

– Naagyságos ur leegyen szives egy kis pénzt adni, oothon ééhezik kis testvéreem.

Az uriember észre veszi a kis leányt, mert majd felbukott benne. Gépiesen a gyufazsebbe nyul, nem talál ott semmit véletlenül, gépiesen. Ellegyinti a kis leányt, gépiesen.

– Naagyságos ur leegyen szives egy kis pénzt adni, otthon ééhezik kis testvéreem. Naagyságos ur leegyen szives egy kis pénzt.

– Nincs apróm, hagyj már békét.

– Naagyságos ur legyen szives egy kis pénzt adni, oothon ééhezik kis testvéreem. Naagyságos

– Nem takarodsz? Takarodj már innen!

Ott járnak a Lloyd-palotánál. A kis leány háttal szalad előttük, szembe fordulva velük, de nem nézi őket, nem, őt nem érdeklik a kuncsaftok, őt nem izgatja az emberiség, ő részvétlen, ő szivtelen. Nem is ember. Gép:

– Naagyságos ur legyen szives egy kis pénzt adni, ootthon ééhezik a kis testvéreem.

Az uriember elneveti magát:

– Hát esz hallatlan ez a esz esz esz.

– Naagyságos ur legyen szives egy kis pénzt.

A denevér megáll végre, a reticule-t kinyitja, fölemeli, mindahárman állanak. A denevér:

– Nekem sincs apróm. Nincs nálam apró. Eredj már innen te kis szemtelen.

– Naagyságos úr legyen szives egy kis pénzt adni, ootthon ééhezik.

Az uriember a pálcájával el akarja locsolni onnan a kis leányt, mint a tüzoltó a csővel. A kis leány hangosan mondja a szerepet, cikcakban hátrál előttük; aztán le kell neki menekülni a járdáról, hogy el ne gázolja az uriember se hátulról ne demolálják. Az uriember meg a denevér sietnek a Lánchid felé, a kis leány ott siet mellettük, a feje oda van srófolva a nagyságos úr felé:

– Naagyságos úr legyen szives egy kis pénzt adni, ootthon ééhezik kis testvéreem. Naagyságos úr legyen szives egy kis pénzt adni, ootthon ééhezik kis testvérem.

A Lánchidig, át a Dunán, a Dunán túl, a demarkáción túl, túl a kis entente-on, túl Közép-Európán, a nagy-entente-on, Svédországon, Amerikán, a jegen és az északi fényen túl, át az egyenlitőn, a téli időszámitáson tul, a holdakon és nimbusokon tul, örökkön örökké.

– Naagyságos ur legyen szives egy kis pénzt adni, ootthon ééhezik kis testvéreem.

Ámen.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KÉTFELŐL ANGYAL ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

KÉTFELŐL ANGYAL

Harmadik személy

Összeköttetések

Dicsőség

Györgyi, később Kamilla

Emlék

A sánta fiatal ember naplója

Első föllépésem

Szabócska

Jancsi

Szemlész ur

Kétfelől angyal

Két kezdő bohóc

Bözsi kisasszony

Fascination

A dedósné

A Szakáll gyerek

Büszke Biki

Fred

Mozart mama

Nyolcéves kis leány

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE