Ukosta, akasta ja kahdesta kissanpojasta
Date: 2025-04-06T00:00:00+00:00
Keywords: Finnish fiction -- 20th century

The Project Gutenberg eBook of Ukosta, akasta ja kahdesta kissanpojasta

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Ukosta, akasta ja kahdesta kissanpojasta

Kesäinen kertomus sydänsalolaisten hiljaiselosta

Author: Santeri Rissanen

Release date: April 6, 2025 [eBook #75803]

Language: Finnish

Original publication: Hämeenlinna: Arvi A. Karisto Oy, 1925

Credits: Tuula Temonen, Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK UKOSTA, AKASTA JA KAHDESTA KISSANPOJASTA ***

language: Finnish

UKOSTA, AKASTA JA KAHDESTA KISSANPOJASTA

Kesäinen kertomus sydänsalolaisten hiljaiselosta

Kirj.

SANTERI RISSANEN

Hämeenlinnassa, Arvi A. Karisto Osakeyhtiö, 1925.

I

Kaukaisen Kaislalahden perukassa on Muhosenmäki niminen mökki.

Se on vain sellainen varsin tavallinen, kulkijan katseen eteen korven keskestä veden henkeen odottamatta ilmestyvä alkeellinen asumus, jonkalaisia meillä on sydän-Suomemme suurilla saloilla vielä satoja: pikkiriikkisen, jäkkiheinää kasvaa jutuuttavan pihan, kapan kymmenisen alaisen perunamaan, puolen tusinan hellällä huolella hoidetun palturipenkin ja kämmenen levyisen, yhtä paljon rikkaruohoa kuin ruistakin antavan pihapeltopälvekkeen piirittämä, vanhuuttaan hataroitunut ja harmentunut, kyljelleen kyykistymässä oleva pirttipahainen, jonka neliruutuisen ikkunan penkillä kituu tuohiropeessa kelmeä palsami ja seinävierellä sakeana hyötyilevä saunakukka.

Tuvan toverina kyyhöttää pihan vastakkaisella puolella katostaan horsmia työntävä, samalla kertaa tallina, lammaskarsinana, kanalana ja sikalana palveleva matala läävälättänä ja yksinäinen, ahdas aittatettara sekä rannalla, mäen alisessa kosteassa ahteessa vauluissaan vongahtelevan vinttikaivon ääressä raihnainen ja ränsistynyt sisäänlämpiävä sauna.

Mökkiin tuo muusta maailmasta tuhansissa mutkissa kiertelevä ja kaarteleva kapea kinttupolku. Se lähtee kilometrien takaiselta kylään vievältä valtatieltä, kallelleen keikahtaneen virkaheiton tienviitan viereltä ja päättyy, salon syvimmät ja synkimmät siimeiköt, vetisten luonnonniittyjen noroisimmat laidikot, kuplivimmat ja kurisevimmat suot ja silmänkantamattomimmat rahkaiset räkäpetäjänevat seikkailtuaan, narisevan veräjän ylitse, pellon pientaritse ja pihamaan poikitse pirtin rappusena rehentelevän suuren laakakiven luokse.

Vesitse saa Muhosenmäen venevalkamasta lähdettyään soutaa luppaista senkin seitsemät selkävedet, salmien solukat ja saarien sivustat ennenkuin ehtii kuuden kilometrin päässä olevaan lähimpään naapuriin ja parin runsaan ja rasittavan rupeaman perästä kylään ja kirkolle.

Mökissä asui aikoinaan muuan Muhonen, Matti Muhosvainaja, joka tämän kosteikon korpeen tekikin ja jonka mukaan ja muistoksi tällä asutusaukeamalla on nimensä.

Nyt siinä on ja elää aivan toinen mies, Topias Toropainen eli, kuten häntä nimen väännökseltä ja ikuisen törötyksensä vuoksi tavallisimmin mainitaan, Törökki-Topi. Topin vaimo on Serukka, Serahviina Sinkkonen.

He olivat nuoruudessaan samaan aikaan pappilassa palveluksessa, renkinä ja piikana, raatajina rahanalaisina. Siellä ollessaan he olivat alkaneet sekä työssä että työn lomassa silmäillä toisiaan, ensin kauempaa ja kainostellen, sitten likemmin ja rohkeammin ja vetää lopuksi tiukasti toisiinsa päin. Sen oli sitten sattunut näkemään ja kuulemaan jo vainajana oleva rovasti ja ryhtynyt haastelemaan heille hartaasti yksiin leipiin ja lämpimiin lyöttäytymisestä. Ja kun ei Topilla eikä Serukallakaan ollut sitä vastaan mitään, oli rovasti vihkinyt heidät mieheksi ja vaimoksi ja toisillensa avuksi. Ja kun Muhosenmäki, pappilan silloinen uutismökki, sattui olemaan samoihin aikoihin entisen eläjänsä kuoltua autiona ja asujatonna, oli rovasti antanut sen huomenlahjanaan heille helpolla vuokralla elinajaksi viljeltäväksi — ja niin olivat Topi ja Serukka siirtyneet ihmisten ilmoilta tänne salon sydämeen, etäisen Muhosenmäen isännäksi ja emännäksi, korven kosteikon erakkoeläjiksi.

Topi ja Serukka olivat silloin vielä parhaimmillaan molemmat. Nyt he ovat jo iällisiä ja vuosien ja vaivojen väsyttämiä, Topi mitä liekin kohta kuusissakymmenissä ja Serukka joitakin vuosia nuorempi. Varmaa vuosien määrää ei ole kummankaan koskaan tullut kinkerikirjoista katsotetuksi, jos heistä he täysin tarkkoja tietoja niissäkään näkyvissä.

Heillä ei ole olossaan ja osassaan mitään moittimista ja valittamista. Päinvastoin on heillä mielestään Muhosenmäellään niin oivaa ja onnellista kuin heidän kaltaisillaan oppimattomilla ja vähään tyytyväisillä alhaiseläjillä osannee olla. Tosinhan tupatötterö yhtä vähän kuin pihapeltohattarakaan ei ole liialla liikkumisläänillä pilattu, mutta lämmintä ja leipää heille on mökinpaikallaan riittänyt yllin kyllin kummallekin, etenkin kun Topilla on vielä peltotilkkunsa lisäksi läheisellä Tetrisuolla jo osaksi kauraa ja heinää pursuileva, osaksi parhaillaan hallaa henkivästä nevasta viljelykselle valmistuva suoperkkiönsä ja töihinsä toveriksi vahva, vaikka vanha ruunarupukka, Perho, ja Serukalla reippaasti surraava rukkinsa, neljä kanantettaraa ja kukko, kolme lammasta ja pässinjepukka, sikapossu ja kaksi hyvämaitoista hatarasarvea, Kullankukka ja Hellantetta.

Niin että omilla sitä on Muhosenmäellä hyvinä jos pahoinakin päivinä toimeen tultu, vuokrat ja verot maksettu määrälleen kukkurakapoin ja riskisti punnituin voikiloin, jopa paraina aikoina pistetty markka muutama salaiseen säästöönkin, Serukan ruohonvihreän ja punakukkaisen vaatearkun, perintökalun, nurkassa visusti varjellun Topin vauraan villasukan yhä pulleammaksi ja painavammaksi käyvään kärkeen.

Yhtä heiltä hyvyydestään kuitenkin puuttuu ja on puuttunut koko yhdessäoloaikansa — lasta.

Ei ole näet luojalta liiennyt heidän osakseen lapsilykkyä, ei niin yrittääkään. Ja kun ei ole liiennyt, eivät Topi ja Serukka ole toistonkaan tekemiä osakseen ottaneet, vaikka tarjoojia ja tyrkyttäjiä on ollut jos kuinka monta. Lapsettomina he ovat vain olleet ja eläneet, toisiinsa tyytyen ja kahdenkesken korpikotiansa asuen.

Ulkomuodoltaan kuivahko ja luiseva, alkuaan komea ja pitkänhuiskea Topi käy ani harvoin Muhosenmäeltään missään, niin että häntä, jöröttäjää, tuskin kaikki kylässä tuntevatkaan. Mutta sitä liikkuvampi ja tunnetumpi on Serukka, miehensä täydellinen vastakohta, lyhyt ja lyllerö, vielä vanhoillaankin verevä ja sirkeäsilmäinen, alati avoimen herttaisesti hymyilevä, kotona ja kylässä terhakkana ja tiitteränä hyöriskelevä ja pyöriskelevä, sukkelasanainen ja eloisa eukko.

II

Oli aikainen sunnuntaiaamu kesäkuun kuumimmillaan ja kukkeimmillaan ollessa.

Jo tuntikauden, toistakin, runsaasti rusotellen nousuaan tehdä touhunnut aamuaurinko pääsi lopultakin pujahtamaan piilostaan metsäisenä ja mahtavana, mutta kyömyltään kallioisena kohoavan Korpismäen tanakoiden hartioiden takaa. Punakkana ja pyöreänä se alkoi samassa sinkautella säderyöppyjään eilisestä helteestä herpautuneena lyhyttä suviöistä untaan nukkuvan luonnon syliin.

Vuoren takaisesta tyrmästä vapautuneet säteet lennähtivät vallattomina joukkoina mäeltä sen harjakallion alla vielä äsken synkänsinertävänä seisoa sojottaneeseen ja nyt äkkiä kirkastuvaan kuusikkoon. Kisailtuaan pikaisen tuokion puiden runkojen ja juurien sokkeloissa ne solahtelivat kuin yhteisestä sanattomasta sopimuksesta alempana leviävään komeaan koivikkoon ja siitä märemmällä maalla laajana lehtona kasvavaan lepikkoon. Ne hyppelivät hetken leppien harmaaheraisilla lehdillä ja paiskautuivat sitten virmojen varsojen lailla yli sammaleisten rantakivien ja kaljujen kallioiden Kaislalahden sileään, kuulastuvan taivaan kantta ja hämyisiä lähimaisemia kuvastelevaan kalvoon.

Kylvettyään kylliksensä leppoisessa lehdossa säteet uivat, veden peilipintaan väreileviä viiruja ja nopeasti vaihtuvia juovia piirrellen, toisella rannalla raukean alakuloisena ja utuisena uinailevan Muhosenmäen puolelle.

Siellä ne pistäytyivät pitkän poudan, ruskeaksi paahtamaan korkeaan kaislikkoon, kiipesivät kaislikosta rantaäyräälle ja läksivät liitämään pitkin loivaa luhtaniittyä. Keksittyään siellä vedenrajassa yksinäisenä seisovan kookkaan kukkatuomen ne hyökkäsivät hyväilemään sen tuoksuterttuja ja kurkistelemaan lehvien lomitse puun jykeville juurille.

Tuomen juurella on Muhosenmäen vaatimaton venevalkama ja siinä säteiden silmätessä kaksi puoleksi mätäspensaalle kokastettua venettä, kookkaampi ja kömpelömpi nuottavene ja kapeampi ja kiikkerämpi onkivene.

Säteet heijastivat sekunniksi taivaan sineä veneiden pohjalla lojuvaan veteen ja peilailivat pikaisesti laitalautojen kimaltelevassa peitetervassa. Mutta heti ne jo taas, olivat edelleen ehättämässä ja puikkelehtivat päin pihaa suorana joirona juoksevalla kaivopolulla.

Herätettyään vankan kasteen kostuttamina kaarelle koukistuneet ja heleitä pisaria pitkin varttaan valuttavat polun reunusruohot, pistäydyttyään päreillä paikatusta saunan ikkunasta sisään ja avoimesta ovesta ulos ne punailivat jo samassa sekunnissa Muhosenmäen pienoista pihaa.

Parvi hetki hetkeltä paahteisemmiksi paisuvia säteitä jäi leikittelemään läävän seinälle ja katolle ja sai sen kotvan kuluttua väreilemään tuskin huomattavia lämpöviriä. Toinen parvi lennähti aitan luo ja alkoi paahtaa porotella sitä. Aitan räystäästä tippua nappasi pian pisaroituva yökaste.

Seikkailuhaluisista säteistä ryöpsähti rohkein parvi pirtin ikkunasta sisään, valaisi tuvan kuin loihtien ensin laimean kellanpunaiseksi ja sitten häikäisevän valkoiseksi, havautti uinahtaneet kymmenet kärpäset katosta hyrräävään hääkarkeloonsa ja alkoi kuumentaa yhä kimakammin tuvan vuoteessa hartaasti kuorsata huruuttavaa yksinäistä nukkujaa, Törökki-Topia.

Toiset säteet jatkoivat matkaansa pellolle, veräjälle, saloon, Tetrisuon yllä haaleana ja leveänä lelluilevaan ja vähin erin väistyvään yösumuun, kauemmas korpeen ja sen peninkulmaisiin, milloin laakeina lehtomaina, milloin mäkisinä kuusikkoina ja hiekkaperäisinä petäjikköinä pitäjän rajaperukoille ulottuviin, siellä täällä sylistään kimaltelevia korpilampisilmäkkeitä vilautteleviin asumattomiin erämaihin.

Alkaneeseen aamuun keräilevä luonto rupesi liikehtimään ja äännähtelemään.

Korpismäen kuusikossa kukahteli ensin kuherruskuukauttaan käki ja havautti pitkän petäjän laajassa latvassa pesässään kippurassa nukkuvan oravan imehtimään luonnon ihanuutta. Katajapensaan suojaavassa juuressa karvapallona nukkunut jänis kupsahti jaloilleen ja loikki läheiseen haavikkoon aamuaterialleen. Se valveutti vuppasemisellaan ja risukon rusahtelulla koivun oksalle tunniksi pariksi pää siiven suojaan torkahtaneen peipposen laulaa livertämään ja perhettään ruokkimaan. Jäniksen jäljessä lensi oksalta oksalle säikähtyneenä ja toraisena riitelevä närhi — —

Kaislalahden ruohikkoon väsähtänyt sorsapoikue siristeli aamuauringossa unisena silmiään ja läksi karauttavan emän vanavedessä kaislikosta selvälle syvälle ja alkoi voidella siellä vilkkaasti sulkiaan ja sukellella lahden ruohoiseen pohjamutaan. Toiselta rannalta läksi liikkeelle taviparvi, ja selän ylitse saapui havittavin siivin lahdelle laskeutuva kuikkapari.

Sieltä täältä rantaryteikköjen alta kuului hauen posahdus ja lahdella salakka- ja särkiparvien hyppyjen sukkela supsahdus.

Muhosenmäen pihaveräjän takaisesta laajasta lepikosta kantautui, päivänkehrän kyynärää viitisen, kuutisen kuusien latvojen ylle kiivettyä, ensin kaukaisempi ja vaisumpi, sitten lähenevämpi ja kuuluvampi karjankellojen kaihomielinen kalkahtelu. Erottipa lopuksi eri kellotkin: kaksi yksitoikkoisesti laitaansa lyövää lehmänkelloa ja yhden kirkkaasti kilkahtelevan tiukukellon.

Äkkiä heilahti lepikon tiheä laita, ja lehvien ja oksien lävitse työntyi esiin Perhon karvainen turpa, sen jäljestä silmät, luimussa olevat korvat ja vihdoin koko pää.

Perho pälyili hetken, tutkien pitkin lepikon kapeaa laita-aukeamaa ja sen toisella puolella olevaa pisteaitaa. Tunnettuaan seudut tutuiksi se hirnahtaa hörähti lyhyesti, käänteli ja väänteli takamustaan puoleen kumpaankin ja raivasi näin lepikkoon aukon, josta se asteli hitaasti lönksytellen aukeamalle. Sitä pitkin se lähti huojuen kävelemään veräjälle.

Perhon perässä astuivat aukeamalle Kullankukka ja Hellantetta, pässi, lampaat ja viimeisenä possu.

Kokoonnuttuaan veräjälle ne alkoivat hiljaa ynähdellä, hörhötellä, määiskellä ja vingahdella ja katselivat odottavasti mökin pihalle.

Turhaan ne siinä kuitenkin katselivat. Pihamaalle ei ilmestynyt ihmistä eikä mökin ikkunassakaan näkynyt palsamin ylitse näihin aikoihin veräjälle pälyilevää tuttua katsojaa.

Kun pörräävä paarmaparvi alkoi ahdistella eläimiä, kävivät ne levottomiksi. Lehmät kalistelivat kellojaan ja huiskivat hännillään, ja Perho potkaista tömäytti takaisellaan veräjän pielessä kasvavaa kelohonkaa. Hongan runko kumahti tyvestä latvaan asti.

Sitten se jatkoi rauhoittuneena matkaansa

Puolivälissä puuta oli palokärjellä tikan toissakesänä kavertamassa kolossa pesänsä. Pelästynyt palokärki pyrähti sieltä kimeästi kirkaisten ulos ja lensi läävän seinään. Sieltä se silmäili säikähtyneenä häiritsijöitään, ja kun se ei ollut mielestään niistä vieläkään täysin turvallisen matkan päässä, syöksähti se taas siivilleen ja kiiti pitkässä kaaressa pirtin luo. Siellä se iskeytyi terävine kynsineen ikkunanpieleen. Kuin pilkaten peloittelijoitaan se päästi siinä pitkän pärinänsä ja huutonsa:

Pärrrrrrrrrr, piiiiiiiiiiiiiiiiiiii —

Sitten se jatkoi rauhoittuneena matkaansa pellon yli jonnekin, minne lie mennytkään toukkapuilleen takoa nakuttamaan.

III

Raskaasti nukkui vuoteellaan Törökki-Topi. Nukkui ja veti hirsiä, niin että tupa raikui ja kauas pihamaallekin kuorsaus kuului. Päivän säteet paistaa porottelivat häntä häikäilemättöminä päin naamaa ja nostivat otsalle helmeilevää hikeä. Kärpäset kiehuivat kilvan hänen ympärillään ja tuppautuivat tuon tuostakin puraisemaan milloin miehen kasvoja, milloin vuoteesta rentona riippuvaa kättä. Topi kipristeli silloin kasvojaan ja liikautti kättään ja urahti jotakin unissaan, mutta jatkoi silti sikeää nukkumistaan.

Eikäpä ihmekään, sillä uupunut Topi olikin.

Serukka oli lähtenyt edellisenä päivänä jo puolilta päivin kylään kaupittelemaan kerääntyneitä kanankevennyksiä, tiedustelemaan sepältä jo keväällä kaiuttaviksi vietyjä viikatteita ja tekemään läheneväksi heinäajaksi taloudessa tarvittavia puotiostoksia. Topi oli palannut juuri Serukan lähdöksi perkkiöltään ja pistänyt yksin jäätyään oikein tervaspuilla saunan lämpiämään. Lypsettyään karjan ja laitettuaan eläimet laitumelle hän suoritteli vielä ehdottomimmat ehtooaskareet. Sitten hän oli mennyt saunaan ja ottanut siellä tavallista tanakamman löylyn ja ropsinut tuoreilla koivuvastoilla päivettynyttä pintaansa niin, että se oli kuin paistikas. Peseskeltyään itsensä hän oli lyönyt löylyä ja kylpenyt uudelleen. Raukeana ja höyryävänä pirttiin palattuaan hän oli keittänyt kookkaan padallisen perunahauvikkaita, syönyt tukevan illallisen ja juonut palan päälle ison kaksikorvatuopillisen äsken lypsämäänsä maitoa.

Painettuaan puukkonsa ikkunanpielihirteen ja lyötyään vielä kämmenellään puukon päähän hän oli kylläisenä pari kertaa röyhtäissyt ja istuutunut penkille, pannut piippuunsa ja poltellut pimenevässä pirtissä kopallisen räiskyvää ja röyheilevää palturia. Mutta sirkan aloitettua uunin takana väsyttävän sirityksensä Topi oli noussut, laskenut piippunsa ikkunanpenkille, haukotellut hartaasti, venytellyt ja painautunut väsyneenä vuoteelle ja nukkunut heti kuin hako.

Vasta kun palokärki parkaisi hänen korvansa juuressa pirtin ikkunan ulkopielessä havahtui Topi.

Hän nousi kyllin nukkuneena, oikoili ähkien ruumistaan ja käsivarsiaan, haukotteli kuuluvasti, pani piippuunsa ja silmäsi ikkunasta ilmaa.

Mikäs ilmalla hätä oli. Samanlainen kuin eilenkin ja koko viime viikon, toistakin: taivas pilvettömässä poudassa, tuuli tyynessä ja aurinko punaisena, paahdetta itseensä imeneenä, niin että oli siihen pakahtua.

Topi kääntyi verkalleen ikkunasta lieteen päin. Siellä kuhjotti pannu poroilla hieman kallellaan, Serukan lähtiessä enemmälleen kuin puolilleen jääneenä. Olisi ollut pantava kahvi kuumenemaan ja juotavakin, kun oli näin sapattiaamu, mutta se häntä nyt rupesi rustailemaan tulta lieteen — yhden kahvin tähden. Jääköön varistamatta siksi, kunnes Serukka kotiutuu keittämään.

Tuvassa tuntui tukahuttavalta, ja Topi läksi pirtin portaille jäähdyttelemään.

Kas, sielläpäs jo elukatkin veräjällä telmivät paarmojen puremina! Perho kilkatteli kelloaan, ja Kullankukka ja Hellantetta ynisivät lypsyään, lampaat ja possu ruoputteluaan. Kauanko lienevät siinä seisoneetkaan odottamassa? Kai tunnin, pari, koska oli jo päiväkin noin korkealla ja palokärki ikkunan pieleen lensi toukkamailtaan pärryttämään. Mutta odottakoot eläimet vielä. Se heitä lähteköön miehinen mies yökasteessa akkojen tavalla lypsämään ja haastelulla hyvittelemään. Hoidelkoon Serukka palattuaan.

Silmättyään tyynenä lojuilevalle Kaislalahdelle Topi näki sen pinnassa hypellä puikkelehtivien kalojen kimaltelevat välähtelyt ja jälkeensä jättämät runsaat, laajenevat, mutta sitten vähin erin erottamattomiksi häipyvät vesirenkaat.

Paljonpa niitä nyt olikin noita nakkelehtelijoita lahdella. Näkyi kuikkaparikin niitä nielevän minkä kerkesi. Voi olla selkävesiltä lahden matalikolle itseään päivän paistateltavaksi uineita useita parvia, ahvenia ja sären sinttiä.

Topissa heräsi äkkiä onkimies eleille. Toisaalta tuli tosin mieleen, että se sinne nyt lähteköön ruohikkoon rämpimään ja veneen perään istua kököttämään luojan suurena sunnuntaina, mutta toisaalta houkutteli se, että entäpäs jos sattuisi hyväkin syönti ja antaisi Ahti auliisti saalistaan, niin saattaisi tunnissa parissa tulla vaikka veneen pohja peitolleen keltamahoja ahvenenköllisköitä — Kaislalahden lihavia ja kyrmyselkäisiä körriköitä.

Topi innostui. Päätti kun päättikin lähteä ja meloa tuonne lupaavimman ahvenheinikon kupeelle ja vedellä kilon muutaman ja keittää pyöräyttää sitten Serukan tuloksi rantakalaa — panna perunoita sekaan, suurustaa rukiilla ja paiskata voitakin kapustan…

Hän pyörähti pirttiin, vetäisi pieksut jalkaansa, heitti hatun päähänsä ja takin hurteilleen ja läksi, valitsi räystään alta säilöstä ottavimman ongen, riensi sitten miltei juoksujalkaa saunaan ja penkoi sen lauteiden alta tuohiseen lihavia lieroja. Kun niitä oli kylliksi, asteli hän valkamaan, tekaisi ruohotukusta tapin ja puulasi veneen vesille.

Hiiviskeltyään veneineen rehevimmän ahvenheinikon luo Topi laski meluilematta riippakiven pohjaan, pujotti onkeen mehevän madon, sylkäisi siihen ja heitti pyydyksensä veteen.

Heti ensi heitolla siihen jämähtikin oikea jurilas. Kerran vain tokaisi ja oli kiinni ja suorana ja tönkkönä tuli veneeseen. Vasta pohjalle viskattuna alkoi pärskytellä vettä ja pompahdella pois päästäkseen. Tuli toinenkin, samanlainen pullea ja keltamahainen ukko ahven… kolmas, neljäs, viides ja lopuksi jo monesko lienee ollutkaan. Puolisen tuntia sai vetää, niin että käsi oli kuoleutua.

Mutta sitten ahvenet lopettivat syöntinsä, eivätkä enää siltä kohdalta nykäisseetkään, ei vaikka olisi kuinka ottavasti ongen asettanut ja madon makeimmilleen sovitellut.

Topi sitaisi riippanuoran perälautaan ja siirtyi keulan puolelle kokeilemaan. Ei syönyt sielläkään. Liekö parvi loppunut vai muualle muuttanut. Kauankos se uiva parvi paikallaan pysyykään.

Olisi ollut Topinkin muualle siirryttävä ja toisissa onkipaikoissa yritettävä, mutta sikseen se jäi. Johan noita olikin kaloja kolmeksikin keitoksi kahdelle hengelle. Eikähän niitä ollut alunperin aikomuskaan lappaa kaloja kuin kilo muutama. Raukaisemaankin jo rupesi, mikä lie ruvennutkin, veden henki tai hikinen helle. Niin painosti, että suuta pikkuisen ajan perästä aina haukotukseen repäisi.

Topi painautui mahdollisen mukavaan nojaan keulaa vasten, täytti piippunsa ja polttaa luputteli puolinukuksissa.

Luputti ja horroksissaan mietti.

Sitä Topi mietti, että ei kai se ollut luojakaan maailmaa ja sen luotuja laitellessaan meinannut, että ihmisen olisi kaikki kalat järvistä kaluttava. Sai kyllä ihminen vallita kalat meressä ja taivaan linnut ja koko maan, mutta piti tyytyä siihen, minkä milloinkin kaiken hyvän antaja kerralla kohtuulliseksi katsoi ja lahjoittaa tahtoi.

Hyvyyden antaja —, niin. Tällaisen kesänkin antaja, jolloin päivä paistaa rellettelee, että on ihan suloudellaan siihen sulattaa, eikä tunnu tuulen tuhaustakaan, tyyninä vain selät ja salmet ujuvat ja ilman ihana autere niiden yllä niin mukavasti väräjää ja vipajaa. Ja metsät tuoksuvat pihkaansa ja muuta mukavaa tervettä hajuaan, linnut laulaa lirittelevät, hyttysen hyrräävät ja leipä kasvaa pelloilla ja perkkiöillä, että ihan kohina kuului — hänenkin, mökin miehen, muokkauksilla — ja kaikki on kirkasta, lämmintä ja leppoisaa, ruumis ja sielu kuin onnessa, mukavassa raukeudessa muhjottaen.

* * * * *

Serukka oli saapunut sillä välin kylämatkaltaan kotiin.

Hän oli purkanut pirtissä pullean ja painavan nyyttinsä ja tyhjentänyt sen sisällön, kahvit, ryynit, sokerit ja monet muut pienet ja suuret pussit ja mytykät lajinsa mukaan sinne, missä niitä kutakin säilytettiin. Sitten hän oli sipaissut yltään pyhäpukunsa ja laittanut sen laskoksilleen vaatearkkuun. Pujoteltuaan päälleen arkiasunsa hän oli siepannut rainnan ja mennä vilistänyt veräjälle. Siellä hän oli saanut huudella ja huhuilla puolisen tuntia Kullankukkaa ja Hellantettaa ennenkuin keksi ne lepikon tiheimmästä siimeiköstä, jonne ne olivat pakkautuneet paarmoilta piiloon märehtimään.

Lypsettyään lehmät, ruopoteltuaan pässiä, lampaita ja sikapossua ja viskattuaan pari hyväilevää sanaa hörhöttävälle Perhollekin hän oli palannut pirttiin, siivilöinyt maidon puhtauttaan tuoksuaviin pyttyihin, siistinyt vuoteen ja lakaissut eilen lähtiessään vain hotaisemansa lattian — ja alkanut oudostella Topin, kotimiehen, poissaoloa, kun ei miestä näkynyt, ei kuulunut. Olisiko ehkä joutessaan jaloitellut taas perkkiölleen, jossa se jurraili päivät pääksytysten ja tuskin yöksikään malttoi kotiin tulla? Tai lähtenyt ikävissään soutelemaan selän toiselle puolelle naapureihin tupakkaturinalle?

Serukka pistäytyi pirtin portaille katsomaan olivatko veneet valkamassa.

Siellä oli nuottavene tuomen alla, mutta onkivene oli poissa. Soutelemaan se oli sitten lähtenyt, mihinkä lienee lapiskoinutkin. Serukka varjosti kädellä silmiään, kyetäkseen katselemaan auringon alitse, ja tähysteli etäisiä selkiä ja salmia. Häntä hieman harmittikin mokoma kotimies, joka jätti kodin autioksi ja tuvan oven tulla ja mennä kenen tahansa. Eipähän siltä, että tänne korpeen olisi kuka tullut, mutta kuitenkin —

Katsahdettuaan vielä Kaislalahdelle hän näki siellä ruohikon reunassa onkiveneen. Ja siellähän se oli Topikin, keulassa onkia kököttämässä.

Serukkaa hykäytti silloin hyvästä mielestä. Ei se, ikuinen jörökki, ollut toki raskinut loitota kauas konnultaan ja pesäänsä kaitsematta jättää. Olikin semmoinen kotirakas miehekseen. Vain joutessaan ja jotakin tehdäkseen oli lähtenyt ongelle. Ehkä oli saanutkin. Se oli oiva onkimies, kun tuli sille työlle työntyneeksi. Monet keitot se oli Kaislalahdelta kotiin kiikuttanut, varsinkin kun keväällä nuottakin tarttui puuttoon eikä ollut vielä tullut peräintä parsituksi.

Serukankin mieli alkoi vetää vesille. Ei onkiakseen, vaan Topin kalastusta katsoakseen ja siinä sivussa kylän kuulumisia jutellakseen. Ei näet haluttanut kuumaan tupaankaan jäädä — ainahan tuota sai siellä kyllikseen oleilla — eikä ruveta tällaisella helteellä tapansa mukaan sapatin pyhittämiseksi aitan rapuille sanaakaan lukemaan, eikäpä tähän pihallekaan pysähtyä toimetonna Topia tähyämään.

Hän asteli valkamaan ja läksi soutaa lipaskoimaan nuottaveneellä Topin luo.

Päästyään onkiveneen likelle pakkasi Serukkaa ihan ääneensä naurattamaan.

Onkivene oli perästään riipalla ankkuroitu, ja keulassa kuuhotti Topi ja veti unta niin, että hiljainen kuorsuun hyrinä kuului kuin hyttyslauman laulu. Piippu oli pudonnut rinnoille, — hyvä, ettei ollut polttanut koko miestä, ja onkivapa oli olevinaan vieläkin kädessä, vaikka riippui holtitonna puoliväliin vedessä.

Serukkaa oikein kutkutti kiljaista, niin että ranta olisi raikunut, jotta olet sinäkin koko kalamies, kun nukut kesken ongintaasi — taikka härnätä muulla tavalla. Mutta sitten hän arveli, että nukkukoon, kun on kerran saanut unen päästä kiinni. Ei tuo usein liikoja nukkunutkaan, tuskin kaikin kiirein ajoin kyllikseenkään. Väsynyt tuo raukka näytti olevankin, kasvot kelmeät ja posket rypyssä. Nukkukoon, kun nukkuu! Näkyihän tuo saaneen kalojakin, jotta ei ollut jouten istuskellut. Tämä ilmakin oli semmoista unettavaa, että pakkasi painostamaan virkeämpääkin ihmistä. Tottapahan heräisi, kun alkaisi nälkäkin näin veden hengessä hiukaista.

Serukka kiinnitti hankavitsalla veneensä Topin veneeseen ja asettui hänkin keulaansa pitkäkseen — Topin valveutumista vartoamaan.

Niin — ilmakin, tämä tällainen kesäinen ilma, oli sellaista unettavaa ja uuvuttavaa, että hohhoijaa — ihan olivat maisematkin kuin horroksissa, semmoisessa maidonkarvaisessa uniudussa, savuako sitten lie vai auersumua. Ja vedet ihan kuin peili, sileäpintaisia ja koreasti heijastavia, ja taivas syvänsininen, että hohhoijaa — eipä ollut näin koreita ilmoja sattunutkaan monena siirtyneenä suvena.

Oli se tuo taivaskin — mikähän lie sekin? Niin kuului olevan pitkä ja leveä, ettei ollut muka mittaa eikä määrää missään, ei loppua ollenkaan. Eikä vaikka kuinka vauhkolla varsalla mennä vilistäisi, jos kuinka korkealle, niinkuin tuo pääskynen ihan näkymättömiin, niin ei olisi vasta kuin esikartanoissa, porstuassa. No, kaiketi sillä toki taivaankin tuvalla edes jossakin oli jonkinmoinen pirtin peräseinä, jos ottaisi ja oikein tarkasti tähystäisi.

Ja Serukka sovittelihe selkäkenoon ja alkoi tarkastella taivasta.

Ei sillä näkynyt olevan. Yhdeltä suurelta siniseltä pyöreältä vain paistoi. Ja kuta kauemmin sitä katseli, sitä ylemmäksi se kohosi. Oikein pakkasi jo pyörryttämään semmoinen korkeus. Piti ihan sulkea silmänsä, kun niin huimasi. Ja vastahan ne kuuluivat tuon sinisen takana olevan tähdetkin, joita talvipakkasilla kuin taivaan reikinä tuikki — joitakin ratojaan ja renkaitaan rullaamassa ja surraamassa, kuten siitä jokin valkotakkinen maisteri muuanna kesänä kirkonkyläläisten juhlissa ihan tosissaan jutteli. Ja niitä tähtiä, niitä olikin vähän paljon — ihan toistensa takana ta-ar-ho-hohhoijaah-hoina ja ta-aarhohoijjaah-hojen ta-ar-hooh-hoijaa-ah-haijaa…

* * * * *

Topi näki unta.

Oli onkivinaan yhäkin, vaikkei enää äsken saanutkaan mitään. Uitteli kuitenkin vielä onkeaan vedessä, että jos hyvinkin joku hottinen nokkaisi. Ja kun vähän aikaa uitti, niin jo tuli toinen, äskeistä isompi ahvenparvi. Se ui jostakin valkamasta käsin ja niin tuli vauhdilla, että vesi lorinana edessä kohosi ja laineet laidoilla liplattivat. Ne panivat Topinkin veneineen vähäksi aikaa lystisti lelluilemaan. Parvi pysähtyi vienosti tyrkäten veneen luo ja jäi siihen Topin ongittavaksi. Ja Topi onki. Niin veti, että alkoi kättä pakottaa ja helmeilevän hien otsalle nosti. Mutta sitten kun ei enää jaksanut vetää, alkoivat kalat itse kilvan kimpoilla veneeseen. Jotkut hypätä leiskahtivat ylikin ja roiskuttivat lämmintä lahden vettä Topin kasvoille. Se oli niin mukavaa menoa ja melskettä, että Topia alkoi ihan naurattaa — kunnes äkkiä lentää hujelsi jostakin kauempaa oikein kookas kala ja — ka, ka, kun oli kerrassaan kohti miestä tulla, mutta laukaisikin päin laitalautaa, niin että pamahti, ja — Topi heräsi.

Serukkakin uneksi.

Oli olevinaan niissä taivaan aidattomissa avaruuksissa. Kuinka merkillisellä tavalla lie sinne kupukaton päälle päässytkään! Ja ympärillä hyrräsi ja surrasi taivaan tähtiä ja kaikenlaisia kiiluja ja kiekkoja, että oikein pakkasi peloittamaan. Toiset mennä ujelsivat ylitse ja toiset sivuitse ja kylmän henkäyksen jälkeensä jättivät. Niitä oli niin paljon, että Serukan piti siirrellä, käännellä ja väännellä itseään jos johonkin mutkaan, ettei eteen erehtyisi. Ja niin oli touhuissaan ja kauhuissaan, jotta vallan vapisi ja hiessä ui. Jostakin alkoi kuulua jotakin kummaa ääntä, vallan kuin kaukaista huutoa, ja — samassa tulla tohisi päin häntä itse kiilujen kuningas villillä vauhdilla, mutta paiskautuikin onneksi jonnekin ja jotakin vasten, niin että kuuma vesi kasvoille räiskähti ja Serukka ärjähti ja — heräsi.

Siristeltyään silmiään ja kohottauduttuaan istumaan Topi ja Serukka katselivat kummissaan ja puoliunissaan ympärilleen, tietämättä ja tajuamatta, missä oikeastaan olivat ja olivatko valveilla vai yhäkin nukuksissa. Nähdessään toisensa he alkoivat hymyillä.

»No, johan ne vihoviimeinkin valveutuvat!» huusi joku nauraen jostakin. »Kun saa viskellä rannan tyhjäksi kävyistä, kaarnoista, kivistä ja mikäpähän käteen käynee, ennenkuin heräävät ja huomaavat.»

Topi ja Serukka kääntyivät katsomaan huutajaan. Se oli valkamassa nauraa hytkyen seisova ja huivillaan huitova Muhosenmäen lähinaapurin emäntä, Eveliina Eskelinen.

»No, mutta — tokko vieläkään alatte älytä laittautua sieltä lahdelta rannalle? On nekin koko joukkoa, kun nukkuvat keskellä kirkkainta päivää veneeseensä. Hyvä, että ette sinne yöksikin unohtuneet.»

Topi ja Serukka silmäsivät aurinkoa. Se oli jo kulkenut päälaelle ja alkoi laitella toiselle laidalle laskeutumistaan.

»No, jopa sitä tulikin unta otetuksi», nauroi Serukka. »Eikö lie nukuttu runsas rupeama!»

Topi murahti jotakin myönnyttelevää, harasi tuhdolle tipahtaneen piippunsa suuhunsa ja alkoi meloa omaa ja Serukan venettä valkamaan.

IV

Kun oli kolmisin kiivetty kaivopolkua pihaan ja tultu tupaan, keittää pyöräytti Serukka sapatinpäivän ja vieraan kunniaksi oikein sikurittoman kahvin. Sitä juotaessa tuvanpöydän ääressä hän jutteli nauraen Eveliinalle, mitenkä Topi ja hän olivat tulleet torkahtaneeksi lahdelle veneeseen, ja vakavampana kuinka hän sitten oli herännyt hiessä uiden ja haavanlehtenä hepattaen keskelle kummaa untaan.

Eveliinaa huvitti Serukan kuvaus, uni ja herääminen tavattomasti. Hän nauraa kikatti sitä kuunnellessaan ihan kaksinkerroin ja valutteli kuumaa kahvia vadilta syliinsä.

Hänhän se oli heitä herätelläkseen heitellyt Serukan tähdiksi uneksimia kaarnoja, käpyjä ja kiviä rannalta. Viimein oli häntä alkanut jo moinen unen sitkeys harmittaa, ja hän oli kahmaissut kookkaan kiven ja viskannut sen oikein hartiaväellä päin venettä. Kivi oli kolahtanut Topin veneen laitaan ja loiskauttanut lahteen pudotessaan vesiryöpyn heidän päälleen ja viimeinkin valveuttanut.

Eveliinaa ja Serukkaa nauratti molempia makeasti, ja Topinkin totista suupieltä vetäisi vinoon, kun hän muisteli omaa untaan ja heräämistään.

Toista pannullista tyhjennettäessä ja kerrottaessa puolin ja toisin tuoreimpia kuulumisia sekä Topin jurautettua äkkiä väliin jotakin odotettavissa olevasta mainiosta potaattivuodesta, laski Eveliina juuri juomansa kupin pikaisesti pöydälle, löi kämmenensä paukauttaen vastakkain ja vihelsi päätään pyöritellen.

Hyvät ihmiset, hänhän olikin tässä kikateltaessa, kahviteltaessa ja kilpaa kaikenlaisista kerrottaessa unohtanut peräti asiansa ja käyntinsä tarkoituksen ja muisti sen taas vasta Topin potaateista puhuessa!

Hän oli tullut jalansyten tuomaan Serukalle sitä kissaa, josta oli jo keväällä ollut puhetta.

Muisti kai Serukka kerran kirkolla tavattaessa maininneensa, ettei Muhosenmäellä ollut kissaa, vaikka hiiriä vallan vilisi, ja että hän ottaisi sellaisen, jos jostakin sattuisi hyvän hiirikissan tapaamaan?

Muistihan Serukka, mainiosti muistikin.

Sehän oli viime pitkänäperjantaina vai oliko se iltakirkon aikaan pääsiäislauantaina. Oli tavattu Eveliinan kanssa kirkon portilla ja juteltu, mistähän kaikesta lie laasattukin. Ja kun oli kantautunut sitten keskustelu kohta kuopasta itämään nostettaviin potaatteihin, oli Serukka alkanut harmitella, että hiiret olivat hakanneet heidän kuopassaan paraita perunoita ihan hehdon verran putipiloille ja huokaissut, jotta kun sattuisi saamaan edes jostakin kunnon kissan, niin ottaisi hänet edes vallattomimpien nakertajien vahdiksi ja vähentäjäksi…

Niin, niin sen muisteli Eveliinakin puheen olleen. Ja kun heillä, Eskelilässä, oli sattunut kuukausi sitten kissalle — muistaahan Serukka sen Eveliinan pappilasta pentuna tuomaan harmaankirjavan kissan — poikasia, oli Eveliina sanonut Eprolle, miehelleen, että no, noista se nyt saa Muhosenmäen Serukkakin itselleen sen kaihoamansa kissan. Ja kun kissanpoikaset olivat alkaneet jo tulla omin avuin toimeen, oli hän tänä aamuna, kun sattui sapattikin, kopannut yhden niistä pärevakkaan ja lähtenyt ihan asiakseen kantaa keikuttelemaan Muhosenmäelle.

Tultuaan taloon ja kun ei tavannut tuvassa eikä pihassa niin huokuvaa henkeä, oli Eveliina pistänyt kissavakkansa aution läävän nurkkaan ja alkanut etsiä ihmisiä ja unohtanut koko kissanpennun… Eikö lie jo raukalle tullut sekä ikävä että nälkä —

Kuultuaan Eveliinan ilmoituksen syöksähti Serukka seisoalleen ja sanoi, että niinhän sillä raukalla toki on, jollei jo ole kerinnyt kuollakin, ja läksi puolijuoksulla läävään. Eveliina ehätti perässä ja sai vielä läävän ovella oikaistuksi, ettei niitä kissoja ollutkaan vain yksi, vaan kaksi pentua kerrassaan. Molemmat olivat niin siroja ja sukkelia ja aina keskenään kisailevia, että oli tullut sääli erottaa, ja Eveliina oli arvellut, jotta jossa elää yksi, niin siellä kaksikin, etenkin jos on hirveästi hiiriä, ja tuonut molemmat.

Siellähän ne vielä molemmat kissanpojat yhdeksi keräksi kääriytyneinä pärevakassa läävän nurkassa nukkua kuhjottivat. Emäntien tullessa ne vain vähän viirusilmiään raottivat ja painautuivat taas samaan sykkyrään.

Serukka kaappasi kummankin kissan syliinsä ja alkoi niille puhua leperrellä.

»Voi hellanlettoja kun ovat somia ja pikkuisia! Ihan kuin silkkikeriä, sileitä ja pehmeitä pallukoita! No, johan minä nyt toki otan tällaiset pikkuiset pipanat, ihan omakseni otan, marringaiset. No, jo osaavat ollakin sieviä — kissanpojat, hellanletat, lankakerät…»

Kun oli vuoroin silitetty kissojen tuuheita turkkeja, pidetty niitä milloin toisen, milloin toisen sylissä, tarkasteltu kissojen käpälät ja kuonot ja mairiteltu jos joillakin hyväilynimillä, lähti Serukka Eveliinan saattamana viemään kissoja tupaan. Laskettuaan ne pirtissä permannolle hän alkoi puuhata niille syötävää.

Hän otti hyllyltä kivikupin, pani siihen paksua kermamaitoa, laski kupin permannolle lähelle lieden lämmintä ja nosti kissat vakasta kupin laidalle latkimaan.

Itse hän seisoi Eveliinan kanssa kauempana ja katseli äänetönnä ihaillen kissojen kiihkeää syönnintouhua.

Mutta kun kissat olivat punaisilla kielillään latkineet itsensä kylläisiksi, nuoleskelleet kuononsa ja viiksensä puhtaiksi ja siistineet käpälällään pesten poskensakin, lähtivät ne livettävin askelin tutkimaan tupaa.

Serukka kääntyi hymyillen penkillä istua jurottavaan Topiin.

»No, nyt se loppui Muhosenmäeltäkin kissan puute, Topukka», sanoi hän hyvästä mielestä kimaltelevin katsein. »Kun meillä ei ole lastakaan, niin ovatpahan edes nuo marringaiset ilonamme. Vai mitä siinä siihen sanot — kun et ole vielä virkkanut hyvää et pahaa?» Topi istua kökötti ja imi piippuaan. Sitten hän raotti vapaata suupieltään ja jurautti kotvan kuluttua:

»Kaksi —?»

Serukka hyrskähti kaikuvaan nauruun. Hän iski Eveliinalle silmää ja sanoi sitten Topille:

»No, mitenkäs? Kaksipa tietenkin. Toinen sinulle ja toinen minulle, nimikoiksi.»

Topi vetäisi pari pulleata sauhua ja suitsutti ne hitaasti sieraimistaan. Sitten hän longotti taas hieman suupieltään ja urahti yksikantaan:

»E-enpä minä heistä» (ja taas parin pitkän sauhun ja suitsutuksen perästä) »kissanpennuista — kummastakaan».

Eveliina ehätti Serukalle selittämään, että se tuo toinen vunukka, hitaampi ja harmajampi oli poika, ja tuo tummempi ja pirteämpi tyttö.

Serukka katseli kallella päin ja kauan kumpaakin pirtin permannolla piipertelevää pentua. Sitten hän hiipi varpaisillaan harmajan poikakissan luo ja kaappasi sen äkkiä syliinsä.

»Tämä minusta on mieluisempi», sanoi hän. »Minä otan tämän omiin nimiini. Ottakoon Topi tuon toisen.»

Topi kohotti verkalleen katseensa Serukkaan. Hänen äänessään oli äreä kaiku, kun hän jurautti:

»E-een minä — mies — marringaisesta —»

Mutta Serukka ja Eveliina eivät häntä enää kuunnelleet. He olivat istuutuneet tuvanpöydän eduspenkille vieretysten, silittelivät Serukan syliin keräksi kiertäytynyttä ja hiljalleen kehrätä hurruttelevaa kissanpoikaa ja haastelivat hartaasti, mikä nimi Serukan nimikolle olisi pantava. Käytyään lävitse kaikki muistamansa kissanimet he eivät olleet mielestään keksineet kelpaavaa. Milloin oli nimi liian tavallinen, milloin se ei sopinut kissan väriin taikka luonteeseen, ja mikäpähän lie ollut milloinkin vikana.

Serukka muisti, että hänen kotonaan oli ollut hänen lapsena siellä vielä kiikkuessaan ja liikkuessaan kissa, jonka nimi oli ollut Matti. Niin että olkoon tämäkin nyt sen kotikissavainajan muistoksi Matti, kun kerran oli poikakissakin.

Kuunneltuaan vielä kotvan kissanpennun kehräämistä he johtuivat huomaamattaan haastelemaan rukeistaan, villavarastoistaan, kuteille aikomistaan kankaista ja puvuistaan.

Topin kissa oli kierrellyt kaikki paikat permannolla. Sitten se oli tarkasteluunsa kyllästyneenä istuutunut lattialle lieden lämpimään ja katseli sieltä kiekkosilmillään tuvassa olijoita, vuoroin ja pitkään kutakin. Tuijoteltuaan silmää räväyttämättä penkillä tikkuna tököttävään Topiin se avasi suutaan kuin naukaistakseen, mutta ei naukaissutkaan, vaan läksi hitain ja heilahtelevin askelin pyrkimään Topin luo. Tämän eteen tultuaan se taas istuutui ja tarkasteli tyystin pyörein silmäpalloin vastassaan istujaa. Ja tottapa tarkastelu oli sitä tyydyttänyt, koska se läksi taas tekemään epävarmaa taivallustaan ja hiiviskeli Topin pieksun luo, alkaen hiljaa hyrräten hieroa itseään sen varteen. Mutta kun mies ei liikahtanutkaan, paneutui pentu taas Topin jalkojen juureen istumaan ja naukaisi kuin pettymystään valittaen.

Topi käänsi verkalleen katseensa kissanpoikaan ja laski kätensä hitaasti sen silkinhienolle turkille. Karhealla kädellään sitä silitellen hän murahti niin lempeästi kuin osasi:

»Ke, ke — katti — kis, kis — kissanpoika —»

Mutta sitten hän katsahti kulmiensa alta kuin pahasta työstä kiinni joutuneena arasti Eveliinaan ja Serukkaan ja siirsi tylysti jalallaan kissan luotaan loitommaksi. Ja jatkoi sitten silmäkulmat rypyssä ja enää kissaan vilkaisemattakaan jörötystään.

V

Pitkään ja perinpohjaisesti puhelivat Muhosenmäen muhjakkalämpöisen pikkupirtin penkillä hankkeistaan, hommistaan ja huolistaan Eskelisen siro ja solakka Eveliina emäntäinen ja Topin tanakka ja teerevä Serukka. Mutta kun hyvien naapurinaisten puolijäänisiin puheisiin alkoi pujahdella yhä tihenevämpiä pysähdyksiä ja alussa vireinä virranneet jutut juoksivat jolseammin eikä kumpikaan enää keksinyt, mistä laidasta haastelun herättäisi, nousi Eveliina nopeasti, vilkaisi kaarensa keskikohdan jättänyttä ja jo riutumistaan rakentelevaa päivää ja ehätti esittelemään kotiinsa palaamista.

Mutta Serakkapa ei suostunutkaan laskemaan häntä luotansa.

Kun oli kerran kodistaan liikkeelle lähtenyt ja tullut vartavasten noita kissanpoikia kyyditsemään, kierrellyt pitkin poluttomia rantaryteiköitä ja livettäviä liejukoita kilometrikaupalla, niin eihän sitä toki harviaisvierasta niin vain taas takaisin taipaleelle työnnetty. Parasta kun paneutui taloksi ja oli yksin tein yökunnissa, söi ja joi, mitä näin mökkitalossa tarjottiin, nukkui rauhassa kukon lauluun ja hankkiutui hyvin levänneenä huomisaamuna lähtemään.

No mikäs, saattoihan Eveliina senkin tehdä. Eipähän hänellä mitä huutavaa hätää ja hoppua kotiinsa ollut. Mies hoiteli mielellään yhden yökauden taloutta ja lapsetkin olivat jo siksi suuria, jotta tulivat omin avuin ja ilman äidin joutavaa perässä paimentelemista toimeen. Eikäpä noita ollut tiedossa tulisempia töitäkään, heinäntekokin kun oli aijottu aloittaa vasta, nousevilla viikoilla. Kunhan aamulypsyksi päivänkoitteessa huomenna kotiutui.

»Ja syödään tässä vielä tuores kalakeittokin», saneli Serukka ja lisäsi leikillisesti Topiin vilkaisten, »niistä Topukan ties miten torkkuessaan venheeseensä veivaamista kaloista».

»Mutta pannaan ensin nämä Muhosenmäen lapset lullumaan», nauroi Eveliina emäntä. »Eivätpähän pyöri hameen helmoissa ja polkeudu jaloissa.»

Emännät innostuivat tuokiossa touhuamaan.

Serukka etsi aitasta vanhan tuohisen ja Eveliina haki läävän parvelta lyhyitä luhtaheiniä. Ja kun heinät oli pyöritelty ja paineltu tuohiseen, nosti Serukka kissanpojat siihen, ja Eveliina pani tuohisen lattialle lieden lämpöisempään läheisyyteen.

Kissanpojat marrivat hetken kahisevilla heinillä, mutta uinahtivat pian uupuneina herkkään uneen.

Serukka ja Eveliina pujahtivat pirtistä pihalle ja ryhtyivät aitan rappusilla perkaamaan kaloja ja siinä sivussa kuin reipastuneina rupattelemaan.

Yksikseen tupaan jäänyt Topi polttaa pelmutteli penkillään jöröttäen pari piipullista ja laski sitten kuumenneen koppansa ikkunalle jäähtymään. Istuskeltuaan vielä hetken hän nousi hiljaa ähkäisten seisoalleen, venytteli ja verrytteli paljosta penkin painamisesta puutuneita paikkojaan, kuulosteli pihamaalta kantautuvaa naisten naureskelua ja puheenpajatusta ja jäi sitten pitkäksi ajaksi katselemaan kissojen nukkumista.

Köllöttelivät siinä, Katti ja Matti, ja mukavaa olikin lieden ja toistensa lämmössä olla höllötellä, nukkua kuhjottaa. Mutta kas — eikös ollutkin Matti työntänyt käpälällään Kattia laidemmaksi ja vallannut voimakkaampana väljemmän tilan itselleen? Ahdas kai niiden siinä olikin, kun oli liian kapea kahdelle tuohinen. Pitäisi olla isompi tai omansa kummallekin — ettei tarvitsisi Katinkaan heikommuuttaan huonommalle osalle jäädä. Kun olisi ollut toinen tuohinen, olisi heidät saattanut siirtää mukavammin makaamaan — tuohinen taikka muu, mikäpähän sattuisi sopiva, kopsa tai vakka — Katille.

Topi tuumaili tuokion, hitaasti ja hätäilemättä. Sitten hän asteli uunin luo, nousi sen kuvepenkille ja alkoi kopeloida laajan päällyksen pärtöä.

Siellä oli jos jotakin, vuosien varrella viskattua, sekä ehyttä että särkynyttä sälyä: Topin talvihuovikkaat, Serukan kintaat, lohkolaita kivikuppi — Serukan possua ruokkiessa rikkoma — kuivanut tervanahturi, kiulun vanteet, vanha kirves, liitoksistaan longahtanut pytty, kieletön lehmänkello, Perhon ompelistaan ratkenneet päitset — kaikkea, mitä ei tiedä mihinkä kädestään viskaa ja useimmiten uunille hetkeksi heittää ja vuosiksi virumaan unohtaa, taikka mitä ei henno vielä rikkaläjäänkään raikota, vaan uunille tarpeen varalle talteen työntää.

Pengoskeltuaan kertaan kolmeen päällystän pölyistä ja kirjavaa kamaa Topi valitsi lopuksi pytyn ja laskeutui sen kerällä permannolle. Hän pyöritteli pyttyä peukaloissaan puoleen ja toiseen ja kun sillä ei ollut enää virkaa muuhun, haki hän tuvannaulasta talvihattunsa, sovitteli sen pyttyyn ja nosti Katin tuohisesta hattuun ja laski pytyn pentuineen permannolle tuohisen viereen.

Pantuaan perusteellisesti ja liiat rouheet huolellisesti ensin kouraansa ja sitten kukkaroonsa siivoten palturia piippuunsa ja imaistuaan makeat ja muheat sytytyssavut, hän läksi hitain askelin naisten luo.

Eveliina ja Serukka olivat aitan rappusten ääressä ripeässä työssä. He olivat käärineet hihansa kyynäspäihin asti ja perkasivat kiireisesti kaloja. Serukka siivosi ahvenia semmoisella vauhdilla, että suomut sinkoilivat kirkkaana suihkuna kasvoille, käsille ja kauas ympäristöönkin, mutta Eveliina puhkoi ja puhdisti kalat kätevästi. Niitä olikin jo siivottuina kymmenkunta.

Kun Topi tallusteli naisten luo ja seisahtui hajalla säärin aitan seinustalle, suoristihe Serukka, pyyhkäisi valahtaneet hiukset otsaltaan ja iski silmää Eveliinalle kuin veitikkamaisesti vihjaten, jotta johan minä sanoin, ettei se toki Topukka henno minua kauaksi katseensa alta heittää, vaan tulee, kunhan kerkiää.

Hikeä otsaltaan käsivarteensa kuivaamaan kohottautunut Eveliina naurahti nopeasti.

Punoittava Serukka kääntyi Topiin päin ja haasteli hymysuisena:

»No, siinä mies, missä mainitaankin! Tulitpa kuin käskettynä, Topukka. Kuulehan sinäkin, mitä me olemme tässä Eveliinan kanssa puhelleet ja päättäneet.»

Ja sitten Serukka kertoi Topillekin, mitenkä hän oli eilen kirkolla käydessään nähnyt heidän kyläkortteerinsa emännällä, haudankaivaja Huttusen Sohvilla, semmoisen uudenaikaisen rekooli-istutuksen. Oli kaksi penkkiä ikkunan alla, ja niihin oli kylvetty ja istutettu toiseen kukkia jos jonkinmoisia — valmuja, ingerlummia ja keisarin kyntteliä — ja toiseen kaikenkaltaisia kasviksia, punajuuria, porkkanoita, kaalia ja sikuria. Kuuluivat olevan muodissa nyt sellaiset istutukset. Pappilassa sanoi Sohvi olevan oikein ison aitauksellisen, ja kauppiaassakin näkyi olevan pihamaalla pitkä aukeama. Ja kun Serukka oli sanonut, että ollapa Muhosenmäelläkin edes muutama penkki, niin Sohvi oli hakenut huoneesta paperipussillisen sekoitettuja siemeniä ja antanut ne ihan ilmaiseksi Muhosenmäen ikkunan alle kylvettäviksi. Mutta kun niitä oli yllin kyllin pariinkin penkkiin, oli Serukka luvannut Eveliinallekin puoli pussillista.

»Ja kyllä sinä, Topukka, saat nyt antaa, noista palturipenkeistäsi yhden minulle iloksi. Niin on näet tässä tuumittu, ettei ole Muhosenmäellä muuta niin sopivaa puutarhapaikkaa kuin tuo sinun tupakkamaasi. Siihen paistaa aamusta iltaan aurinko, ja yöllä on siinä tuvan seinämällä suojaisinta ja maa on höystöisintä ja hyötyisintä koko tässä tienoossa.»

Topi katseli ensin ällistellen ja silmät äkkiä harrilleen menneinä
Serukkaa. Sitten hän rypisti silmiään ja kulmiaan ja sanoa jurautti:

»Palturipenkin — parhaan paikan tupakalle — Minun vasiten muokkaamani —
E-en minä —»

Hänestä oli päätöntä, että Serukan mieleen oli voinut sellainen mahdoton ja mieletön ajatus ailahtaakaan.

»E-en minä — milloinkaan — semmoiseen —», lisäsi hän lujemmin.

»Onhan sinulla noita palturikasvujasi yllin kyllin talvitupakaksi tiedossa, ja viimevuotisiakin vielä polttamatta kuinka monta isoa kerppua lieneekään. Niin että viidestä penkistäsi joutaa hyvinkin minulle joku.»

»Vaikkapa — vaan en minä — valmista tupakkamaata —»

Serukka katseli kallella päin ja lempeän pyytävästi Topia silmiin.
Houkuttelevasti hymyillen hän esitteli:

»Edes pienin ja huonoin?»

Topin kasvot kävivät kylmänharmaiksi. Hän puri piippunsa luuta, jotta ratisi, ja jyräytti hampaittensa lomitse:

»E-en — ikinä — vaikka vaikuttaisit —»

Serukka herkesi hymyilemästä ja huokasi. Hän käänsi katseensa kaloihin ja jatkoi vitkalleen suomustamista. Mutta äkkiä hänen suupielensä alkoi nytkähdellä ja mutruilla. Kääntyen poispäin hän pyyhkäisi esiliinaansa jotakin ponnistuksesta huolimatta silmäkulmaan herähtänyttä kirkasta ja kitkerää.

Äänettöminä ja työhönsä kumartuneina lopettivat Eveliina ja Serukka askareensa ja läksivät sitten kaivolle kaloja huuhtomaan.

Topi törötti ukkospilven kaltaisena kotvan paikallaan ja tuijotti tiukasti tantereeseen. Sitten hän siirtyi vitkalleen palturipenkkiensä luokse.

Vasta kun naiset kutsuivat hänet syömään tuvanpöydällä höyryävää kalakeittoa, läksi hän hitaasti ja pysähdellen pirttiin.

* * * * *

Hiljaisina syötiin sinä ehtoopäivänä Muhosenmäen valjusti hämärtyvässä tuvassa päivällinen, tai illallinenko tuo jo lienee ollutkin. Aterioitiin sanaa vaihtamatta, vaikka oli vieras talossa.

Serukka söi katsettaan pöydästä kohottamatta, ääneti ja vähän kuin hiiri. Hänen kasvoillaan oli kalpeus ja kankeus — ikkunasta pilkistelevän raukean ehtoon vaimeaa valjuuttako lie ollut vai muuta. Topi pureskeli joka palaansa pitkään, liiankin perinpohjaisesti, ja nieleskeli vaivoin puremansa alas. Mutta tuon tuostakin hän unohti lusikkansa kupin laidalle ja palasensa pöydälle. Katsahdettuaan sitten kulmiensa alta Serukkaan hän rypisti rajusti otsaansa ja alkoi päätteliäästi syödä, unohtuen kuitenkin taas pian uudelleen. Eveliina yksin söi sakeasti suurustettua kalakeittoa mielellään ja makeasti ja huuhteli palansa paksulla kermansekakokkelilla alas.

Eikä mieliala muuttunut suuresti syötyäkään. Serukka nousi ensimmäisenä pöydästä ja hetken hiivuttua jo Topikin. Ei ollut maistunut keitto, ei äsken kirnuttu voi eikä kookkaita kokkelin muheloita kermassaan uittava piimäkään.

Serukka siirtyi Eveliinan syönnin lopettamista odotellessaan lieden luo ja jäi katselemaan siellä nukkuvia kissoja. Topi toimiskeli jo penkillä piippunsa kanssa.

Topi luimuili tuon tuostakin silmäluomiensa alitse Serukkaa ja ajatteli, jotta kun se nyt on noita kissoja kyllikseen katsellut ja näkee pennut pantuina kumpikin omaan pehmeään pesäänsä, helähtää se siitä tavanmukaiseen mukavaan nauruunsa ja kääntyy ja iskee Eveliinalle silmää ja sanoo, että elähän, onpas se Topukka tekaissut vunukoille molemmille mukavat majansa, ja luo sitten hemaisevan ja hymyilevän silmänsä Topiinkin, alkaen taas kuten ennenkin iloisesti jos jostakin jutella.

Mutta eipä ollutkaan nyt sillä mielellä Serukka. Alkoi vain vieraan syötyä ja kiiteltyä kantaa kiikutella hänen kanssaan ruokia aittaan.

Eikä luonut niin katsettakaan Topiin.

Topia harmitti niin, että oli siihen paikkaan pakahtua. Ei hän oikein tiennyt, mikä häntä alkoi äkkiä kaivella ja kiukuttaa, mutta niin se vain kuohutteli ja käänteli, jotta — Ja nuo kissatkin! Pitipäs hänen, ison ja iällisen miehen, pakkautua niitäkin hoitelemaan ja huushollaamaan kuin minkäkin lapsen — Nauroivathan hänelle jo naisetkin. Eivätkö liene parhaillaankin nurkan suojassa kikattamassa? Ja nauraisi jos kuka, kun kuulisi.

Kun Serukka ja Eveliina viivähtivät jollakin kantomatkallaan vähän kauemmin, nousi Topi päätteliäästi ja kävi ja nosti kissanpojat hieman kovakouraisesti uunille — näkyvistä.

Tupaan tultuaan puhdistivat naiset vielä pirtinpöydän. Eveliinan käytyä istumaan äännähti viimeinkin Serukka, mutta vain kuin kuiskaten ja ainoastaan Eveliinalle:

»Jaetaan nyt ne siemenet, vaikka kyllä kai ne joutaisivat sinulle kaikkikin.»

Hän haki hyllyltään paperipussin ja palan harmaata käärepaperia. Paperista hän pyöräytti suipon tötterön ja alkoi valutella pussista siihen siemeniä.

Eveliina ehätti estelemään:

»Ka, elähän enää… Johan ne nyt nuokin toki minulle riittävät. Ei jää itsellesi… Voi, hyvä ihminen, kun kaataa kaikki…»

»Eipähän näitä näytä meillä tarvittavan», sanoi siihen katkeralta kajahtavin äänin Serukka.

Vasta kun Eveliina vakuutti, ettei hän ottaisi kuin puoli pussillista, jätti Serukka siemeniä itselleenkin. Hän vei oman osuutensa uunille ja huomautti huokaisten:

»Olkoot siellä — unohtumassa.»

Ja taas painoi iloton alakuloisuus surumieliseen syleilyynsä Muhosenmäen pienen pirtin. Alkavan iltayön hämäryys hamuili hiljaa hiiviskellen pitkin permantoa, pöytää ja penkkejä. Tuvan asukkaat istua kyyhöttivät vieraineen kukin tahollaan unteloon äänettömyyteen ja valottomiin mietteisiinsä vajonneina. Kuului vain Topin piipun luputus ja uunilla kehrätä hurruttavien kissojen hyrinä. Silloin tällöin rapsahti jokin — russakkako lie katosta pudota napsahtanut vai seinäsammal salaperäisesti sihahtaen risahtanut.

Piippunsa pohjilleen poltettuaan ähkäisi Topi äkkiä. Hän nousi, hapuili käsille hattunsa ja asteli keskelle permantoa. Sinne hän seisahtui kuin jotakin odottaen ja käveli kotvan kuluttua ovelle. Kääntyen siellä tupaan päin hän jurautti jotakin saunaan maata menosta, odotti taas, ja pyörähti raskaasti huoahtaen pihalle.

VI

Lyhyin ja jämerin askelin Topi laskeutui kovaksi kamaraksi tallautunutta polkua pirtistä saunalle. Hän ei mennyt kuitenkaan heti lauteille levolle. Niin oli kuuma eikä tuntunut nukuttavankaan. Ja kummakos, jos ei nukuttanut, kun oli jo päivällä pitkät unet veneessä vetänyt.

Topi istuutui saunan rapuille jäähdyttelemään ja unta odottelemaan. Nojaten kyynäspäin polviinsa ja käsin poskiinsa hän katseli kulmiensa alta eteensä. Ja aatos tuli ja toinen meni siinä kumarassa kyyköttäessä.

Päivä oli painunut läntisten korpien talottomiin takalistoihin, ja yö teki kukon askelin tuloaan. Kaikkeuden ylle alkoi laskeutua auringon alettua kuin kattava kaihi. Hämyinen Kaislalahti synkkeni synkkenemistään. Sen tuonpuoliset rannat tummenivat kivineen, kallioineen ja lepikkolehtoineen yhdeksi pitkäksi ja pimeneväksi juovaksi. Korpismäen koivikko paistoi vielä kalpeana kelmeytenä, mutta kuusikoita kietoi jo syliinsä kuin jokin sinertävä sysi. Lahden laakeasta ja noroperäisestä pohjoispäästä lappautui laajana pilvenä sakenevaa sumua, joka kääri tuuma tuumalta lelluillen liikehtivään poveensa ruohikot, rantaryteiköt, äyräät ja luhdat ja venytteli jo vaippaansa valkamaankin. Lahdelta laajenevat selkävedet mukailivat mustina eikä niiden epämääräiseksi muuttuneesta etäisyydestä erottanut enää saaria ja salmia. Ja kaiken päällä riippui raskaana ja raukeana tähdetön ja vallan kuin vitkalleen yhä alemmaksi laskeutuva lenseäloistoinen taivaan holvi.

Jossakin, jollakin kaukaisella korpilahdella huudella hujelteli yksinäisyytensä ikävää kumppaliton kuikka, ja toisaalta kuului etäinen lahorastaan valitteleva viserrys. Tuolloin tällöin kantautui Muhosenmäen salolaistumilta Kullankukan kellon kaihoisa kajahdus.

Topin mieli ja mietteet olivat mustat ja matalat. Mikä heitä liene niin lamauttanutkin, yön yksinäisyyskö vai luonnon alakuloinen ilottomuus, mutta niin oli vain mieliala myreä ja miete masentunut, ettei mahtanut olla monella monesti.

Päivällä oli toista, paisteista ja mukavaa. Tuolla lahdella lempeydessä ja auringon armaudessa, korkean ja kuulaan taivaan kuvun alla ratoksensa onki ja veneensä keulaan kuin lapsen kaltaisena nukahti, heräten odottamattaan Serukan seuraan.

Ja nyt oli toista. Luonnosta lumous lopussa, päivä pimennossa, taivas tummenneena ja Serukkakin — ainoa toveri ja puhekumppali erämaan yksinäisyydessä — sytenä ja sanatonna.

Siitäköhän se oli Serukka mahtanut matalalle mielialalle mennä, kun ei niille siemenilleen sitä pyytämäänsä palturipenkkiä saanut? Ei kai sillä liene muutakaan mielen muuttajaa ollut. Mutta pitihän sen, aikuisen ja ajattelevan ihmisen, käsittää, etteihän sitä nyt toki voinut valmista, kasvussa olevaa penkkiä joillekin joutaville kukkakasveille kuka antaa. Ei sittenkään, vaikka siinä olikin semmoisille siemennyksille koko mäellä mukavin ja parhain paikka, johon ne siemenet oli pantava, jos kerran johonkin pani. Mutta kun se jo kasvoi parhaillaan palturia, niin se kasvoi palturia, eikä sitä enää käynyt muille kylvöksille muuttaminen.

Se taisi mainita meinailleensa niitä kukkiaan itselleen iloksi ja mielelleen ratoksi? Ja oliko ihme, jos oli meinaillutkin. Moniakopa ja mukavia niitä nyt Serukallakaan iloja näin korven keskessä oli? Samaa arkea ainaisine askareineen aamusta iltaan ja viikon päästä kuin huokaisuhetkeksi pyhää. Niin että iloa kai se ikävöitsi arkiharmauteensa hänkin, vaikka kokikin olla osaansa tyytyväisen näköinen ja ottaa ilon itsestänsä. Mutta mielensä syvässä toista toivoi. Vähäiset ja valituthan ne olivat nämä sydänsalon ja korpikansan riemut.

Olisihan sille saattanut sen ilonsa suodakin — eikähän se ratoksensa paljon pyytänytkään, penkin verran vain, pienimmän penkin. Mutta kun se oli jo tupakkamaana, niin se oli tupakkamaana, eikä sille mitä mahtanut muuta.

Kovin se näytti koskevan, kun kiellettiin. Niin näytti menevän murheisiinsa, ja siihen naurukin kuin leikaten lopahti. Eikö liene ihan itkenytkin? Jotakin se vain silmäkulmastaan esiliinansa kulmaan kuivasi. Mutta suotta se nyt, iso ja iäkäs ihminen, niin vähästä vesitteli. Jos se nyt oli yhden penkin saanti niin sydänasia, niin olisi kai sen saattanut antaakin — ellei se jo olisi ollut palturin kasvussa.

Taikka — mitäpä se nyt olisi yksi penkki merkinnyt antaessakin, kun oli kuitenkin neljä muutakin, parempaakin, tupakkaa työntämässä. Ja entistäkin satoa, viimekesäistä oli, korjuussa yllin kyllin vaikka yötä päivää pelmuttaa —

Kun olisi arvannut, että se ihan itkun puhalsi, niin olisi hänet nyt yhden penkin mieliisi luvannut…

Mahtaneekohan se nyt vieläkin valvoa ja vesitellä, asiasta ihan aiheettomasta? Se on semmoinen herkkä ja helläluontoinen. Malli-ihminen kerrassaan, mutta vähästä pahoittuva, niinkuin nyt tästäkin, joutavasta. Ei sitä pitäisi ihmisen olla aina niin valmisvetinen. Mutta jos on, niin on, ja minkäpä sille luonnolleen varsinkaan vaimoinen ihminen mahtaa? On luotu herkemmäksi naiseksi, niinkuin tämä jäyheämpi ja karumpi mies mieheksi.

Aivanpa pitäisi käydä katsomassa, ettei se siellä suotta valvo ja vesittele eikä itseään turhan takia väsyttele. Sanoa, että alkakoon vain asetteleida ja uinahtaa ja unohtaa koko apeutensa, niin aamullapahan sitten nekin surut seikotaan.

Taikka olla mitään sanomatta. Kuulostaa vain seinän takaa tai ikkunanpielitse pilkistää, jotta unessako on vai hereillä. Ja jos tuntuu hereillä olevan, niin vierasta valveuttamatta jollakin kättä pitemmällä ikkunaan hiljaa heläyttää ja viitata väsähtämään.

Parasta pistäytyä heti, ettei pane koko yötään pikku syistä pilalle, vaan ehtii jonkun hetken torkahtaa. Kun olisi vain jokin, millä ikkunaan kopauttaisi.

Topi nousi tavallista vikkelämmin. Kun ei löytänyt muuta mukavampaa esinettä mukaansa, niin otti saunan seinustalla olevan taikon. Saattoihan sitä senkin hienolla kärjellä hellävaroen kilauttaa.

Tultuaan pihaan Topi kiersi pellon pientaritse pirtin seinustalle. Siellä hän painoi vallan kuin ennenmuinen, nuorena miehenä pappilassa Serukan aitan luona iltahämyssä ollessaan, varovasti korvansa hirteen ja kuulosti, mutta ei kuullut muuta kuin oman huohotuksensa ja povensa jyskeen. Hän pidätti henkeään ja painoi korvansa kiinteämmin puuhun.

Nukuttavanpa siellä tunnuttiin. Kahden henkilön syvä ja tasainen kuorsaus kuului ja siihen väliin sirkan siritys. Unessa olivat sekä Serukka että Eveliina.

Oikaisten itsensä seinustalta suoraksi tunsi Topi pienoista pettymystä, ettei pirtissä oltukaan hereillä huokailemassa. Mutta sitten tuli hänelle mieleen, että jospa se onkin ensin hiljaa pahanmielensä itkeä hyreskellyt ja siihen sitten väsähtänyt, raukka.

Topin oli noin päätettyään paljon parempi olla, milteipä kuin hyvästä mielestä hykähytti. Hän kääntyi lähteäkseen, mutta jäikin vielä pitkäksi ajaksi siihen ajattelemaan ja jalkojensa juuressa olevia palturipenkkejä kallella päin katselemaan.

Mitä lienee mies siinä miettinytkin ja mitkä kamppailut ajatustensa aallokoissa käynyt, mutta äkkiä hän astui taikkoineen pisimmän penkin luo ja nosti terällä tupakan juurineen maasta, nosti toisenkin, kolmannen — ja jäi tuokioksi tuijottelemaan kasaan keräämiään kasvuja.

Hän rypisti rajusti kulmiaan ja tuntui purevan hammastakin, mutta sitten hänen piirteensä taas lauhtuivat ja huoaten kumartuen hän puhdisti koko penkin.

Lopuksi hän käänsi ja tasoitti sen siemennystä varten valmiiksi, keräsi tupakanvarret kainaloonsa, kuulosti, ettei pirtissä oltu herätty, ja hiipi pellonpientaritse kiertäen taikkoineen takaisin saunalle. Siellä hän pisteli tupakat seinänrakoihin riippumaan ja kuivamaan, poltteli vielä piipullisen, nousi lauteille, riisui takkinsa ja kääri sen päänalaisekseen. Mutta ennenkuin hän heittäytyi pitkälleen uneen, työnsi hän saunan seinäluukun auki ja katsahti Kaislalahdelle, alkavia ilmoja arvaillakseen.

Lahti ja koko luontokin oli kirkastunut, vaikka vielä uikin valkean sumun vallassa. Ja tuonpuoliselta rannalta erotti jo lepikkolehdon lempeät piirteet, puhtaan valkoisena paistavan koivikon ja sen yllä kuusikon, johon Korpismäen kyömyharjulta alkoi taas heloitella hempeänä runsasta rusoaan ryöpyttelevä uusi päivä.

Tyytyväisenä ähkäisten paneutui Topi lauteille levolle.

Hänen oli hyvä olla, rauhaisa ja suloisen raukea. Hänen mielensä äskeinen mataluus oli poissa ja mietteensä mukavat. Tuntui kuin olisi jokin raskas painajainen, mikä lie ollutkin, heltiytynyt hänen olemustaan häiritsemästä.

* * * * *

Muhosenmäen pienessä pirtissä nukkuivat hauskassa aamuhämärässä vuoteella vieretysten Eveliina ja Serukka, Eveliina pullean poven tasaisesti aaltoillessa naisen nuoremman syvää ja tervettä unta, punakkaposkinen Serukka levottomammin ja jotakin unta nähden. Hänen hapuileva kätensä puristui peitteen laitaan, ja hänen huulilleen karehti hellä hymy. Puoliääneensä hän äkkiä lämpimästi ja lempeästi huudahti:

»Topukka! Topukka ukko —»

Silloin kahahti tuvan uunilla jotakin ja tuohisestaan kohosi koukussa selin haukottelemaan ja venyttelemään Matti. Se silmäsi katse harallaan pirttiä. Sitten se istuutui, haukotteli hartaasti ja alkoi ahkerasti peseskellä silmiään. Puhdistettuaan vielä pukunsa ja partansakin se loikkasi tuohisestaan uunille ja alkoi väräjävin kuononenin ja kuulumattomin käpälin tutkiskella kaikkia paikkoja. Löydettyään emäntänsä pehmeät lapaset se lennätteli niitä sinne tänne ja viskasi viimein niistä toisen Katin pyttyyn ja herätti Katin.

Yhdessä ne yltyivät kisankäyntiin, pistivät piiloleikiksi Topin huovikkaissa, pelailivat Perhon päitsillä ja keksivät lopuksi Serukan uunille sälyttämän siemenpussin. Sitä ne pyörittelivät sinne tänne ja kierittelivät lopuksi uunin ja seinän välisen kapean aukon luo. Molempien pussista kiistatessa se luiskahtikin loveen ja suhahti Matin ja Katin suureksi kummastukseksi välikkeen synkkään syvyyteen.

VII

Eveliina ja Serukka heräsivät, kun pihamaalla kanoineen kävellä teikkaroiva kukko vetäisi aamuvirren.

Pukeuduttuaan ja peseydyttyään, Serukan siivotessa pirttiä, Eveliina esitteli taas kotiinlähtöään. Serukka sai kuitenkin houkutelluksi hänet jäämään vielä aamukahville.

Kahvia yhdessä lieden luona laitellessaan emännät juttelivat vielä eilen kummaltakin kertomatta unohtuneet asiat. Mutta kun kahvi alkoi poukahtelevassa pannussa kuohahdella pitkin kiilteleviä kylkiä, kantoivat he pannun pirtin pöydälle ja kyyditsivät sinne kupit, kerman ja sokerin.

Istuutuen toinen toiselle puolelle pöytää ryhtyivät he hörppimään kolmella sormella kannattamastaan vadista höyryävää kahvia.

»No, ihme ja kumma, ettei jo Topikin ala tulla tallustella saunasta aamukuppiaan saamaan», sanoi Serukka. »Näihin aikoihinhan se jo muina arkina on ollut askareihinsa menossa.»

»Olisikohan yksin nukkuessaan unohtunut uinahtamaan yli aikansa?» epäili Eveliina.

»Eipä se tavallisesti erehdy nousuissaan, jos ei maatamenoissaankaan», selitti Serukka ja nousi silmäämään ikkunasta saunapolulle.

Hän ehti tuskin katsahtaakaan, kun jo löi kämmenensä kummastuksesta vastakkain ja huudahti yllättyneenä:

»No, sitä se on Topukka! Nyt minä jo tiedänkin, mikä sitä tänä aamuna niin nukuttaa. Tulehan katsomaan, Eveliina. Topi on kitkenyt meidän muina miehinä maatessamme koko pitkän palturipenkin putipuhtaaksi, vieläpä kääntänytkin sen. No, sitä se on Topukka!»

Serukan äänessä oli onnekkaan ylpeähkö värähdys, ja naurahtaen hän huomautti katsomaan kiiruhtaneelle Eveliinalle:

»Jo minä eilen ehtoona aloin arvellakin, jotta jokos se nyt Topi paneutui niin pahaksi, ettei edes pientä penkkiä anna. Olinpa jo hieman nyreissänikin, kun se ei heti luvannut.»

»Noo», lohdutti Eveliina, »eihän se nyt niin siinä silmänräpäyksessä ollut valmis suostumustaan sanoa sipaisemaan. Aikaa ja ajattelemista Topi tarvitsee. Eihän se muutoin olisikaan sellainen ikuinen jörötys, hi, hi.»

»Niin, semmoinen Törökki-Topukka!» naureskeli Serukkakin. »Ensin vänkäsi vastaan, mutta kun kerkesi asiaa ajatella, niin myöten antoi ja yöllä tuollaisen yllätyksessä tekaisi.»

»Niinhän ne ovat miehet miltei aina. Aluksi meille naisilleen vastaan jyrräävät ja jurraavat, mutta lopuksi kuitenkin mieliksemme tekevät. Sellainen se on minunkin ukkoni, hi, hi! On se tämä naisväki semmoista, mitähän lieneekin, noille miehille, mieluista, hi, hi!»

»O-oon se, hi, hi! Ei ole Topukallakaan muuta niin mieluista kuin perkkiönsä, Perhonsa ja —»

»Serukkansa!» sanoi Eveliina. »Mutta mieluinenpa se taitaa olla
Serukallekin Topukkansa», lisäsi hän hymyillen ja silmää iskien.

Serukka lehahti poskiltaan punaiseksi kuin nuori neitonen ja kiirehti kääntämään puheen toisille poluille.

»No, nythän siinä ei ole sitten muuta kuin kylvät vain vikkelästi kasvamaan. Arveli näet Sohvi, että jos viskaa siemenet viivyttelemättä oikein hyvään ja höystöiseen paikkaan, niin ehkä vielä näin kesäkuun lopullakin kylvettyinä kerkiävät kohota syksyksi kukalle.»

Hän riensi uunin luo ja alkoi kopeloida sen päällykseltä siemenpussia.

»Ka, no, mihinkä minä sen pussin eilen sukellutin, kun sitä ei näy eikä kuulu? Tänne olin nokkauksissani nakkaavinani uunin laidalle, ja nyt se on tipotiessään.»

Eveliinakin tuli etsimään. Kun ei pussia löytynyt, vihelsi Eveliina äkkiä kuin käsittäen ja huudahti:

»Mutta jospa se onkin Topi tekaissut kahdet kummat kerrallaan ja hakenut meidän täällä henkihieverinä maata höllötellessämme pussin uunilta ja kylvänyt sen muokkaamaansa maahan? Näyttää tuo penkki niin ruopotellulta.»

»Niinhän se, veitikka, on toki tehnytkin», sanoi Serukka. »On se semmoinen Topukka, kun se vain tulee tyyten asiat tuumailleeksi ja touhuun tarttuneeksi.»

Serukka ja Eveliina kävivät vielä silmäämässä ikkunasta tupakkamaata.

»Mutta onkohan se muistanut kastella noita kylvöksiään?» epäili Eveliina. »Niiden pitäisi kai minun ymmärrykseni mukaan tuollaisten siemennyksien saada heti vettä niskaansa, että alkavat samassa tehdä itua.»

»Käydäänpäs koettelemassa», sanoi Serukka. »Mullastahan sen tuntee, onko kasteltu vai eikö. Vettähän niiden toki tulee tuollaisten toukojen saada.»

Ja niinhän se olikin: multa tuntui tosin käteen kouhotellulta, mutta kuivahkolta. Kastelemattahan sen oli Topi jättänyt. Eikä ihme, jos jättikin, sillä mistäpä ne vain peltojaan ja niittyjään pöyhivät ja taivaan kasteeseen tottuneet, kukkamaiden käsittelyyn kokemattomat mieseläjät ryytimaista ja rekooleista mitä tietävät.

Kun tuvassa oli sangollinen eilen kaivolta kannettua vettä, kastelivat
Eveliina ja Serukka penkin perinpohjin.

Tupaan tultua sanoi Eveliina:

»Ei, kyllä minä nyt lopultakin lähden luppasemaan kohti Eskelilää, etten jää koko kesäkaudeksi teidän tiellenne ja elätiksenne. Kotihan ja ukko ja lapset ne on minullakin — ja edessä omat penkkipirinäni, hi, hi! Niin että Herran huomaan ja haltuun nyt vain ja piipahtakaahan tekin jonakin sapattina vuorostanne meidän mökillä. Kauankos tästä selvää vettä meidän rantaan soutaa sipaisee.»

Mutta ennenkuin Eveliina pääsi lopultakin lähtemään, sukellutti Serukka hänelle kissakoriin kotiin viemisiksi kaksi rehevää ja ruskeaposkista rieskaa, puolisen naulaa vasta kirnuttua Muhosenmäen kylän kuulua voita ja kymmenisen kookasta Topin eilistä ahventa. Sitten hän saatteli Eveliinan veräjälle asti, kun oli itselläänkin aamulypsylle sinne käsin matka.

Veräjällä vielä viimeistä kertaa hyvästellessä sanoi Eveliina äkkiä ihaillen ja Serukkaa kirkkaasti silmiin katsoen:

»Hyvä — hyvin hyvä sinulla on mies, Serukka.»

Serukka sai taas heleät kukat poskillensa, ja hänen silmäkulmaansa kiehtoutui ilon kimmeltävä kyynelhelmi.

»On se —», äännähti hän hiljaa. »Vaikka onkin vain semmoinen
Törökki-Topi», lisäsi hän hymyillen.

Eveliina läksi kiireesti astua humppaisemaan, painautui vikkelästi päin rantaryteikköä ja häipyi tuossa tuokiossa poluttomalle oijustaipaleelle kilometrien takaista kotiaan kohti.

Serukka viivytteli veräjällä, kunnes Eveliina oli kadonnut korpeen. Sitten hän hyrskähti hyvästä mielestä rajuun itkuun ja vetisteli kerran oikein sydämensä kyllyydestä ilonsa isoutta. Kuivuttuaan kyyneleensä hän naurahti hämillään kuin tavannutta heikkouttaan itsekin häveten ja kainostellen. Kiivetessään yli veräjäpuiden hän katsahti kotimökkiään ja kuiskasi:

»On se — Topukka!»

Hän peittyi pian lepikkoon hoidokkejaan haeskelemaan. Hänen vielä heleä ja kantava äänensä kajahteli korvessa kuin riemuiten:

»Ptrui piikoja kotiin, ptruiiiiii…!»

Kun kaiku oli kotvan kiiritellyt hänen huhuiluaan sinne tänne, kuului kutsuun vastauksena ensin kauempaa ja sitten hitaasti läheten Kullankukan kumeampi kello ja Perhon kimeämmin kilkatteleva tiuku.

* * * * *

Kun Topi tulla väännätteli viimeinkin saunasta tupaan, ei siellä ollut enää ketään ihmistä. Kissanpennut vain uunilla nälissään nau'uskelivat ja kurkkivat laidalta lattialle, mutta eivät uskaltaneet sinne hypätä.

Topi auttoi pennut permannolle ja joi sitten vielä varina pysyneestä pannusta kolme kupillista kahvia, puraisten pienimmästä sokeripalasesta kullekin kupille murenen ja heittäen loput sokeriastiaan. Viimeistä kupillista kallistaessaan hän sattui silmäämään pitkin kaapin kuvetta ikkunasta pihalle ja palturimaalle.

Hänen yöllä puhdistamansa penkki paistoi sieltä silmiin kouhoteltuna ja kostutettuna. Serukka oli kai penkin huomattuaan, kylvänyt sen ja kastellutkin jo kylvöksensä.

Niinkuin oli tehnytkin. Ei ollut enää Topin keplotellessa uunilla siemenpussia, ja ovensuussa oli vesisankokin typötyhjä.

Topia harmitti hieman havaintonsa. Ei siksi, ettei niitä siemeniä olisi saanut ja pitänytkin sirotella sinne, jonne ne oli siroteltavakin, vaan siksi, ettei Serukka ollut malttanut odottaa Topia toverikseen. Hauskaahan tuo olisi ollut toisestakin nähdä ja kuulla, miten oli mielissään, kun sen penkkinsä sai ja sen sitten siementeli. Mutta milloinkapas ne naisiset eläjät malttavat odottaa missään ja mitään — eivät milloinkaan! Samassa se pitää kiire ja kuhina alkaa, kuten Serukallakin nyt niitä heiniään ja ruohojansa rustaamaan, ettei ehtinyt edes odottaa niin pikkiriikkistä hetkeä, jotta olisi jäänyt vaikkapa kiittämään tai jollakin sanalla hyvää mieltänsä ilmaisemaan. Eipähän siltä, että kiitos miehiselle miehelle mitä merkitsi, naisten kiitos varsinkaan, vaan kuitenkin… Mutta eipäs, kun sai mitä oli mielinytkin, niin sillä vain oli kaikki selvää ja valmista.

Ja tokkopa tuo oikein todella lienee koko penkkiänsä mielinytkään? Eikö liekin vain Eveliinan tähden ja nähden tahtonut osoittaa, että näin sitä meillä Muhosenmäellä akat asiansa mielikseen muokkaavat, kunhan vain vähän vatkuttavat ja itkeä tihauttavat, hä, hä! Jos se todella tihauttikaan? Oli ehkä vain jostakin silmästään huivinsa nurkkaan kuivaavinaan ja muka suurtakin surua kasvoillaan kantavinaan, hä, hä, hä! Ei, totta vie, sen suru sen syvempää ollut eikä huoli haikeampaa kuin että yöllä nukkui kuin hako, hä, hä, hä, hä!

Eikö liekin vain penkin nähtyään nauranut Eveliinalle, että näin sitä meillä mies perään antaa. Ja Eveliina lähtenyt heti hyppyyttämään siitä sanaa kotiinsa ja tietenkin pitkin kylääkin talosta taloon, niin että helmat pilvenä heiskahtelivat — toitottamaan, jotta semmoinen narrattava se onkin se Muhosenmäen totinen Topi, hä, hä.

Topia ei vain harmittanut, vaan hävettikin koko penkkipuuha. Paneutuakin nyt aikaisen miehen akkojen pikku itkuista ja mielimyreistä naisten narrattavaksi ja naurettavaksi ja kitkeä keskellä yötä parhain palturipenkkinsä joitakin joutavia hajuheiniä ja kukkariistoja varten. Nauroihan hänelle sen kuultuaan koko kylä vasten näkimiä, nauroi ja nolaili…

Topi tempasi hatun päähänsä ja Perhon päitset tuvan naulasta kouriinsa ja läksi niin äkeissään ulos, ettei kehdannut edes pirtin oveakaan, ei kiusallaankaan, perässään kiinni paiskata.

Pihalle tultuaan hän pysähtyi hetkeksi ja kuulosti ja odotti. Mitä hän oikeastaan kuulosti ja odotti, siitä hän ei ollut oikein selvillä, mutta odottihan vain. Mutta kun ei pihalta eikä läävästäkään kuulunut edes hiiren hiiskahdusta, läksi hän vielä enemmän vihoissaan harppaisemaan veräjälle.

Veräjälle päästessään hän kuuli kauempaa lepikosta Serukan sulin äänin hatarasarvilleen haastelevan ja iloittelevan, ilon itkijän, hä, hää! Silloin Topi laskeutui jo puoliksi kiipeämältään veräjältä alas ja läksikin pitkin aidan vierusta viillättelemään. Naureskelkoon ja huudelkoon ja haikailkoon narrattavilleen siellä Serukka — hän, Topi, ei mene sinne kiusallaankaan ja tapansa mukaan Serukan luota Perhoa ottamaan, ei vaikka —! Kaukaa kiertää vain huomaamatta ja takaapäin Perhon päähän päitset pistää ja sitten koko päiväksi perkkiölle painautuu, heikkouttaan ja harmiaan häpeämään ja hassuuttaan hautaamaan. Eikä tule sieltä kotiin, ei vaikka Serukka kuinka kutsuisi ja kiekuisi ja maanittelisi — ei ennenkuin yöllä.

Topi oli niin tuikeissaan ja tuohuksissaan, että aivan tasajalkaa alla rusahtelevan pisteaidankin yli hypätä roiskahti. Ja sitten sakeimpaan lepikkoon sukelsi ja sieltä Perhon kellon klikatusta kuulosti ja kun kuuli, niin kupeilleen katsomatta kohti meni ja päitset päähän paiskasi ja pitkin saloa perkkiölle läksi.

Tuntui Hellantetan, tai Kullankukkako lie ollut, alle kuukistunut Serukka hänelle lypsäessään jotakin sanovan, mutta eipä jäänyt Topi, ei jäänyt enää hameväen hupsuteltavaksi, hä, hä! Ei — kun ei kerran Serukan ollut sopinut jäädä oikealla ajalla odottelemaan ja kiittämään tai jotakin sanomaan.

Iloitkoon Serukka nyt niine siemennyksineen, joilla oli niin tuhannen tuska.

Topi astui Perhoa taluttaen vinhaa vauhtia ja poikki rapsahtelevien risujen korkealle kimpoillessa perkkiölleen. Eikö liene aivan Perhokin oudostellut semmoista menoa? Ainakin otti tavallista pitemmän askeleen eikä kerinnyt, kuten ennen, matkalla kelloaankaan kilkatella.

Perkkiölle päästyään Topi valjasti Perhon suoauran eteen ja kun Perho pakkautui leikillä pureskelemaan hihasta tai hamuilemaan hatusta, niin ärjäisi, että »Kah, mitä se siinä surveileiksi», ja alkoi kyntää.

Mutta ei sujunut sinä aamuna Topilta suon kyntö. Aura upposi milloin liian syvään, milloin liian matalalta maata otti. Vako tuli väärä ja epätasainen. Paikoin pakkautui auran eteen mutaan peittyneitä räkäpetäjien juuria ja oli särkeä pelit ja valjaat, paikoin iskeytyi auran kärki johonkin ikivanhaan kantoon ja seisahtui koko kyntö. Perhokin — mikä pakana sitäkin lie tänä päivänä haitannut, muutoin tasaista ja hyvää kyntöhevosta. Ei osannut kymmentä askelta oikein astua, vaan aina syrjään vei ja vaon pilasi. Topi tulistui ja katseli vitsaa, mutta ei löytänyt.

Saran päähän päästyään hän antoi Perhon puhaltaa ja istuutui itse mullokselle. Ja ties kuinka kauan olisi siinä istunutkin ja jöröttänyt, ellei lentänyt siihen tuoreille auran jäljille jostakin kyntölintu ja vaosta toukat noukittuaan juosta piipertänyt vaon pohjaa Topin luo ja kallella päin katsellut ja äkkiä äännähtänyt:

»Paa piippuun! Paa piippuun! Tilt, talt, tilt, talt! Elä mökötä!»

Topi kahmasi multakokkareen ja lennätti sen lintua kohti. Lintu lennähti sylen pari syrjään ja pilkkasi:

»Mies mokoma! Mies mokoma! Paa piippuun, paa piippuun, tilt, talt, tilt, taa!»

Ja Topi pani piippuunsa. Poltteli kopallisen, kopisteli ja latasi toisen piipullisen, liiat karekset kouraansa kooten ja kukkaroonsa keräten ja sytyttäen räsähdellen röyheilevät palturit palamaan.

Paltureista palasivat hänen ajatuksensa perkattuun penkkiin, siemeniin,
Serukkaan ja äskeiseen suuttumukseensa.

Suuttuuhan se suunnankin mies sellaisesta, kun ei saa työstään sanaakaan kiitokseksi ja kun ei malteta odottaa sen vertaa, että edes osoittaisi, jotta tuossa se nyt on se penkki, johon saa ja on kylvettävä. Taikka jos sen siemennyksen olisi tahtonut vielä yökasteen maassa ollessa tehdäkin, niin olisi edes sitten tullut hyvän sanan sanomaan, ja osoittamaan, että oli nyt sen itkemänsä ilon saanut ja tullut tyydytetyksi.

Vaikka — mitenkäs se oikeastaan olisi osannut tullakaan mitään sanomaan, kun hän, Topi, oli siellä saunassa kaiken aamua unta vetänyt? Ei kai se hennonut sinne lauteille toisen unessa ollessa herättelemään ja kiitostaan kantamaan tulla eikäpä oikeastaan jäädä rupeamakaudeksi kädet ristissä parhaana lypsyaikanaan pirttiinkään istumaan ja toisen tuloa vartavasten vahtimaan. Oli sillä sitä kiirettä suotta seisoskelemattakin tai pirtin ikkunasta pälyilemättä. Eikähän se oikeastaan ehkä ilennytkään jäädä koko iäkseen sinne sitä kiitostaan kuin tarjottimella kantaen ojentelemaan. Hulluhan se olisi ollutkin, jos olisi jäänyt, he, he!

Ja ehkäpä se alkoikin juuri siitä penkistä puhua, kun lehdossa äsken lepertelemään rupesi. Niinhän sitä oli usein ennenkin siellä Serukan lehmiään lypsäessä ja Topin Perhoaan valjastaessa minkä mistäkin puheltu ja pajateltu, taikka Serukka se oli oikeastaan vain haastellut ja Topi kuunnellut valmista, kunnes oli sitten lopuksi aina ollut Serukka kahmaisevinaan maasta puunkarahkan ja muka vakavissaan sillä hätistelevinään ja hoputtelevinaan: »Ja ala nyt jo työntyä siitä työhösi, Topukka! Kun jää koko rupeamaksi siihen jouten rupattelemaan!» Jolloinka Topi oli aina ollut uhkaavinaan muka kaataa kiulun, mutta lähtenytkin Perhon kanssa perkkiölle ja Serukka jäänyt siihen nauraa hihittelemään.

Niin kai se olisi nytkin tehnyt. Jotakinhan se jo huhuilikin, vaikkei siitä tullut olluksi milläänkään, vaan oli liian äkin lähdetty. Olisi kai kiitellytkin ja iloinnut siitä saamastaan penkistä — kun olisi tullut maltetuksi mieltä ja kuunnelluksi.

Olisi pitänyt kuunnella, että mitä se aikoi sanoa. Oliko hyvinkin hyvillään ja kehaisiko ehkä Eveliinallekin, että sellainen se on se meidän Topukka, kun se touhuun tarttuu, he, he. Aivan yöllä kuin mikäkin sulhasmies seinän taakse hiipien tulee ja mielen ilahduttamiseksi semmoisia tekaisee, he, he, he!

Kyntölintu oli Topin tupakoidessa taas tulla piipertänyt likemmäksi odottamaan uutta vakoa ja uusia suomujusta nousevia makeita matoja. Topin ääneensä naurahtaessa se säikähti, hypähti kolme askelta kauemmaksi ja kirkaisi:

»Mies typerä! Tyhjästä suuttuu, tilt, talt, tilt, talt! Lepy pois, lepy pois!»

Topi ei enää heittänyt lintua kokkareella. Häntä huvitti kyntölinnun kujeilu. Typerä mies todellakin. Ihan ilman linnutkin semmoista ivailevat, he, he. Suuttuu vallan suotta eikä ota asiasta selkoa, vaan viskelee vihojaan aivan aiheetta, he, he. Aivan pakkasi jo harmittamaan semmoinen kiire kiivastumaan.

Olisi pitänyt, olisi pitänyt jäädä kuulemaan, mitä Serukka aikoi sanoa. Ja katsomaan, oliko hyvillään. Eikä tiedä, että kun ei jäänyt, niin mitenkä vielä sen ikäväkseen otti ja rupesi semmoista tylyyttä taas vesittelemään, raukka.

Topi kopisti piippunsa tavallista kipakammin kenkänsä kärkeen ja nousi.
Tarttuen ohjaksiin ja auran kurkeen hän ärjäisi Perholle:

»Soh! Mitä se siinä lorvailee! Nukkuuko se vai —? Ala astella vaolle!»

Perho painautui valjaitaan vasten, ja aura läksi liikkeelle. Topi kieppui kurjessa kuin pomppaileva pallo, ja kyntölintu piipersi pitkin verestä vakoa ja poimi toukkia. Niin aukeni suohon viilua viisi, suoraa, syvää ja hyvää. Mutta kuudennella alkoi taas tulla jälki huonompaa, liian kamarasta kynnettyä ja mutkikasta.

Sitä ei kuitenkaan Topi huomannut eikä sitäkään, että Perho pysähtyi seitsemännellä vaolla saran päässä ja alkoi hamuilla sivultaan saraheiniä.

Topi puristi auran kurjesta suonikkain sormin ja oli yhäkin kyntävinään, mutta olikin vajonnut ankaraan ajatteluun.

Kun olisi ollut jokin syy, jonka nojalla palaisi pihaan katsomaan, ottiko Serukka äskeisen tylyyden ihan todeksi, vaikkei se toki mitä totta ollut, muuta vain joutavanpäiväistä äkillistä mielenjohdetta, joka häipyy vallan samassa. Silloin kuulisi senkin, mitä se siitä penkistä pitäisi, oliko sattunut mieleiseksi muokattu ja kyllin kuohkea vai eikö.

Kohtapuoleen se kai kutsuu, aitan perälle seisomaan asettuen, huhuilemalla ja huivillaan huiskuttamalla tapansa mukaan pihaan ja pirttiin aamiaiselle — jos kutsuukaan, kun on tämmöisiä sattunut? Pahoittuuhan se naisen herkkä mieli pienemmästäkin kuin äskeisestä äykkäpäisyydestä. Joko lie palannut lypsyltään pihaan? Ei, ei näy vielä pirtin ja aitan väliä astelevan ja aamiaista kantelevan.

Ei huiska vielä helma eikä heloita huivi — jos huiskaa koko päivänä ollenkaan?

Kun ei liene jäänyt metsään yksikseen istumaan ja syytöntä suruaan sulattelemaan?

Kun olisi jokin syy, niin palaisi pirttiin paikalla. Mutta syyttä ei aikainen mies ilkeä kesken rupeaman sinne ilmestyä.

Topi havahti taas ja alkoi kyntää kaarratella. Mutta joka kerta, kun hän nosti liian syvälle suohon uponneen aatransa ylös, sujahti suo kuin kiusalla: syy—yh!

Ei tullut sinä päivänä kyntämisestä kunnon jälkeä. Vaot vetäytyivät yhä vääremmiksi ja epätasaisemmiksi, aura ei juossut samalla syvyydellä, Perho viskautui tuon tuostakin vauhkoutuen syrjään — paarmatko lienevät peloitelleet — ja koko sarka oli kuin haukkiloitu. Parasta oli lopettaa täksi kerraksi koko kyntäminen, viedä Perho laitumelle toisten elukoiden luo ja palata sitten vaikka pahimpia perkkiön pinnanalusjuurikoita kuokalla kääntelemään.

Topi riisui Perhonsa ja läksi taluttamaan sitä laitumelle. Mutta kun hän vetäisi vitsaksista veräjäpuun, suhahti se syy—yh, ja kun hän työnsi sen takaisin, sanoi se taas vitsaksia vasten saman syhäyksensä. Ja kun hän liukasti polun savilietteessä, kuului kengänkin alta sama syy—yh—syyyh suhahdus.

Kun olisi syy, mutta — syyttä ei miehinen mies ennen aikaansa työstään pirtilleen palaa!

Topi oli tullut jo puoli matkaa perkkiöltä pihaveräjälle päin, kun hän äkkiä säpsähti ja seisahti ja jäi hölmistyneenä tuijottamaan tielle. Perhokin pysähtyi ja luimisti korviaan.

Keskellä tietä istua kyyrötti harmaa elukka, joka oli kuin kesäinen orava, mutta ei ollut orava, ja jänikseksi se oli liian pieni ja mykräksi liian iso — ja katsoa muljotti pyöreillä vihreillä silmillään Topia ja Perhoa. Sitten se aukaisi avaran suunsa ja päästi pitkän ja surkean:

»Kurrrnauuu!»

Silloin Topi käsitti, mikä se oli. Hän naurahti säikähdykselleen ja taputti Perhoa rauhoittavasti turpaan. Sitten hän päästeli Perholta päitset, otti kellosta heinätukun ja hotaisten hevosta päitsillä takalmuksille kehoitti:

»Soh, ala astella luhnia siitä laiduntovereittesi luo!»

Ja Perho läksi kelloaan kilkattaen astella jumppaisemaan metsään ja hirnahti kuuluvasti kerran pari. Läheisyydessä kalahti Kullankukan kello, ammahti Hellantetta, määki lammas ja vinkaisi possu.

Mutta Topi kuukistui kyyrylleen ja alkoi raaputella kädellään maata.
Maanitellen mahdollisen lempeällä äänellä hän leperteli:

»Kisskiss, kissinpoika, kasi, kasi, Kattipoika —»

Ja kun Katti kyyristyi ja hiipi matalana Topin kättä kohti ja sitten loikkasi sitä käpäliinsä tavoittamaan, nosti Topi äkkiä Katin syliinsä, silitteli sen silkinpehmoista selkää ja puheli:

»Kiss, kiss, kissimirri, ikävä isäntääsikö tuli ja hakemaanko hankkiusit, he, he? Ja olit eksyä metsään, marringainen? Noo, kyllä minä — kyllä minä Katin toki kotiin kyyditsen, ihan pirtin permannolle kuletan, kissanpojan —»

Hän läksi kiireesti kohti kotiaan, eksynyttä kissanpentua pihamaan piiriin palauttamaan.

VIII

Topi oli ollut oikeassa. Mutta vain puolittain. Hänen pikainen Perhon päitsemisensä ja kiireinen lähtönsä lepikosta oli oudostuttanut lehmiään parhaillaan lypsää lirittelevää Serukkaa. Mutta suuttunut tai surulliseksi tullut ei Serukka ollut.

Herutellessaan Hellantettaa oli Serukka muistanut, mitä Eveliina oli ennen lähtöään lieden luona kahvia keiteltäessä vielä kertonut. Sen, että kirkonkylässä kuului olevan tekeillä ja tulossa jotakin tavallisuudesta poikkeavaa. Vaaleiksi se oli Eveliina muistellut niitä mainittavan ja sitten jutellut juurtajaksain, mitä oli itse niistä kuullut Epron, miehensä, kertovan. Että näet oli heinäkuussa tulossa semmoiset uudenlaiset viivan vetäjäiset, joissa oli tältäkin kulmakunnalta valittava joillekin valta- ja herrainpäiville jotkin edustajat. Ja että se viivoitteleminen tapahtui siten, että punaisella kynällä oli piirrettävä viiva johonkin paperilistaan. Kynäilijänä sai olla niin miehensä kuin naisensakin, kunhan oli vain ripillä käypä ja puhdasmaineinen, olipa sitten oloissaan rikas tai köyhä, itsellinen tai mökkiläinen, herra tai talonpoika, jos vain oli veronsa ja muut ulostekonsa maksanut. Kuului siihen liittyvän monia muitakin menoja ja mutkia, joita ei Eveliina osannut vielä varmemmin selittää. Mutta niin oli rovastikin siitä viivan vedosta vihjaillut, että siitä saattoi riippua hyvinkin paljon ja että kaikkien täysi-ikäisten pitäisi osaltaan olla tässäkin pitäjässä niissä toimituksissa mukana.

Eveliina oli sanonut, että Eprohan se ne touhut tarkemmin tunsi ja tiesi ja kyllä ne toisillekin kernaasti selittäisi, jos siltä kysyisi. Ja niin olivat Eveliina ja Serukka päättäneet käydä vetäisemässä sen viivan, kun kerran rovastikin oli sen niin tärkeäksi tuuminut ja tuominnut. Olipa Serukka sanonut tuovansa Topinkin niin viivoittelemisiin, oli miten oli ja pani vastaan ja vänkään, minkä panikin.

Siitä viivan vedosta olisi Serukka Hellantettaansa lypsäessään ja Topin nähtyään tahtonut siellä lepikossa tarinoida ja jo huudahtanutkin, että: »Kuulehan, Topi, kun se Eveliina kertoi…» mutta silloin Topi oli jo kääntänyt selkänsä ja lähtenyt perkkiölleen niin pikaisesti, että housuntakalmukset vain vinkkeliä veppasivat.

Mikä sitä nyt liekin niin sinne perkkiölleen polttanut? Olisiko ehkä mielestään nukahtanut liian pitkään ja arvellut päivän lyhyeksi käyvän ja sen vuoksi erikoisemmin ehättänyt? Tai — ja Serukkaa pakkasi aivan ääneensä naurattamaan — jos se olisi häpeillyt sitä yöllistä puuhanpitoaan siellä palturimaallaan? Vaikka mitäpä häpeilemistä siinä oli, oikeassa asiassa ja myöten antamisessa? Mutta semmoinen se on aina ja taitavat olla muutkin miehet. Että jos naistensa tahdosta ja mieliksi jotakin tekevät, niin sitten jo samassa sitä kainostelevat ja häpeilevät eivätkä salli siitä enää puhuttavankaan, hi, hi!

Niinhän se oli Topi tehnyt silloinkin, kun Serukka oli keväällä pyytänyt, kun itsellään oli kiire laskemaan lehmiä laitumelle, pyöräyttämään jonkin puolaimen parhaillaan kuteilla olevaan kankaaseen. Oli vain muka äkäisenä murahtanut, että hän ei naisten näpräyksiin rupeisi, mutta sitten Serukan poissa ollessa kuitenkin puolannut pikku vakallisen, vaikkei niillä paljon virkaa ollut. Ja sitten kun kuuli Serukan tupaan tulevan, niin tuvasta tuiskuna pihalle pyrähti ja oli saavinaan jotakin hyvinkin muka tärkeää tehtävää, aatran korjausta tai muuta, eikä sitten kärsinyt enää koko puolainten teosta hiiskahtaakaan.

Se sama kainoutensa ja suotta häpeilemisensä sen oli nytkin sieltä lepikosta niin kiireesti perkkiölleen pakottanut.

Parasta kun ei olisi sille aamiaiselle tultua mistään mitään tietävinäänkään eikä sanoisi koko penkistä pienintä pykähdystäkään, ellei se itse siitä asiaa aloittaisi. Puhuisi vain vallan muista asioista, vaaleista ja viivoittelemisista. Ja koettaisi saada senkin innostumaan ja lähtemään — hyvällä taikka pahalla.

Serukkaa kutkutti niin niistä vaaleista Topille kertominen, ettei ollut tulla lehmien lypsämisestäkään enää täyttä totta. Ja kun lypsetyksi sai, niin jo puolijuoksussa kiuluineen pihaan piukasi ja alkoi laittaa touhuta aamiaista. Eikähän siinä suuria laittelemisia ollutkaan. Eilisen kalakeiton vain pöydälle pisti, juoksi aitasta leipää, voita ja piimää ja tekaisi lieteen tulen ja pani pannun kiehumaan.

Sitten ei puuttunut muuta kuin lähtisi totutun tavan mukaan aitan luo ja kiipeisi kivelle ja alkaisi huiskuttaa huivillaan ja huhuilla: »Topiii, hohoi, syömään jo!» niin sieltä se sitten pian jo tulla jumppaisisikin.

Serukka hamuili jo pirtin naulasta huiviaan, kun pihamaalta kantautuivatkin Topin tanakat askeleet. Ovi aukeni ja esiin pisti ensin piippu, sitten päivettynyt naama ja lopuksi koko mies.

Topi seisahtui ovelle ja katsoa luimautti arasti kulmiensa alta Serukkaan. Huomatessaan tämän hymyilevän sai Topikin kasvoilleen naurun vääristyksen ja silmiinsä kujeellisen katseen. Ne karehtivat kuitenkin vain kuin välähdykseltä, ja taas jöröytyen hän astui keskilattialle ja laski Katin sylistään permannolle. Viitattuaan maitokupilleen mennä piipertelevään pentuun hän jurautti:

»Kattia tuomaan —! Miten lienee metsään — eksymään —.»

Serukka lyödä läiskäytti kätensä kummastuksesta vastakkain:

»Metsään, tuommoinen tettara! Johan minä sitä lypsyltä tultuani täältä tähyilinkin, kun en keksinyt kuin Matin lattialla mammassa. Arvelin sitten, että jos lie avoimesta ovesta pihalle piipertänyt leikkimään, enkä ollut koko elävästä millänikään. Ja tämäkös karkaakin korpeen. Liekö ollut jo etäälläkin? On kai se ollut, eikö liene jo Tetrisuolla asti tepsutellut? Olipa onni, että älysit, ettei eksynyt aivan takaisin tulemattomiin tai joutunut ketun tai haukan paistiksi, poloinen.»

Serukka kumartui ja kaappasi maitoaan likittävän Katin syliinsä. Hän alkoi sitä silitellä ja hyssytellä ja puhua leperteli:

»No, voi sinua, viipukkata! Lähdepäs vaapertamaan väkäisestä kodistasi korpeen, jonka etäisiä ääriä kuka tarkoin tietäneekään. Hyvä, että vielä kotiisi, kumppanisi luo, kannettiin, raukka — kissinpentu — lankakerä — vuupertaja…»

Silitellessään Kattia tuntui Serukasta vallan kuin hän olisi samalla hyväillyt Topiakin ja haastellut hänellekin. Olikin se tuo Topukka — niin eläinrakaskin. Kesken mielityötään läksi jalansyten kissanpoikaakin kotiin kuljettamaan.

Topi oli katsellut hetken Serukkaa ja Kattia. Sitten hän painautui ikkunanaluspenkille istumaan ja alkoi polttaa luputtaa.

Hänenkin mielensä oli muikean mukava. Ei ollut Serukka suutuksissaan eikä suruissaankaan, vaan vallan kuin ennenkin. Ja jos oli ehkä ollutkin, niin tuota kissaa sääliessään ja silitellessään oli sen unohtanut.

Ei kaivannut enää kiitosta Topi eikä kantanut kaunaa siitä, että Serukka oli ehättänyt penkkiään kylvämään ja kastelemaan häntä toverikseen odottamatta. Mitäs niistä semmoisista joutavista mielenjohteista, hä, hä —!

Rauha ja rattoisuus, ystävyys ja ymmärtämys olivat taas kietoneet hyvään ja hellään helmaansa Muhosenmäen matalan majan.

* * * * *

Serukan kieltä kutkutteli aamiaista syötäessä siitä vaalista ja viivoittamisesta Topille virkkaminen niin, että vallan vaivaksi kävi. Hän oli jo tuon tuostakin avaamaisillaan suunsa ja sanomaisillaan, jotta kuulehan, Topi, kun se Eveliina jutteli, että… — mutta sanomatta se aina vain jäi. Topi söi kalakeittoa niin ahkerasti ja ahmien, ettei Serukka hennonut häntä häiritä. Mutta kunhan se tuon palasensa puree ja alkaa ammentaa pahimman nälkänsä tyydytettyään lusikallaan lientä verkempään, niin —! Mutta sanomatta se silloinkin jäi. Topi kahmaisi näet vielä kannikan ja leikkasi siitä uuden palasen ja alkoi taas purra jurrata ja aina väliin lapioida lientä niin ateriaansa antautuneena, että Serukka heitti koko haastelunsa siksi, kunnes Topi alkaisi tapansa mukaan hitaasti ja hartaasti juoda palanpainokseen piimää. Mutta sanomatta se silloinkin jäi. Topi laski näet lopuksikin nuollun lusikkansa pöydälle ja tarttui tuoppiin, mutta upotti päänsä sen piiloon niin syvälle, että Serukasta tuntui, jotta ei se sinne tuoppiinsa mitä tajua, jos puhuisikin — ja jätti juttelun siksi, kunnes Topi oli siirtynyt penkille ja alkoi puuhailla piippuineen.

Lähes tuntikauden syötyään ja Serukan jo aikoja sitten lopetettua, Topi pyyhkäisi viimein kokkelin muhelot huuliltaan ja leualtaan, nousi ja iski puukkonsa ikkunanpieleen, löi kämmenellään vielä päähän lujikkeeksi, röyhtäisi kuuluvasti, kömpi pöydän luota penkilleen ja alkoi huolellisesti ja hartaasti ladata koppaansa.

Serukka siivosi pöydän ja kantoi aamiaisen tähteet tuvan hyllylle, otti sitten permannolle nukkua tuuskahtaneen Katin syliinsä ja istuutui karsinan puolelle. Sieltä hän silmäsi, joko Topi oli rauhoittunut.

Jo oli. Piippunsa oli täyttänyt ja parhaillaan sytytti ja sammutti sitten tikun sormissaan hieraisemalla ja heitti varovasti lattialle. Ja nyt jo istui ja eteensä tuijotellen törötteli.

Kun pehmoinen palturin sauhu alkoi leijailla nousten ja laskien haaleana harsona pirtissä ja kun Topi oli saanut ensi haluansa riittävät ja muheat henkisauhut, alkoi Serukka kehräävää Kattia silitellen puhella:

»Vai metsään se tämä tettara! — Olisikohan karannut jo silloin, kun minä kyyditsin lypsylle mennessäni Eveliinaa tuonne veräjälle ja siellä vielä jonkin aikaa juttelin? Sillä olikin Eveliinalla vielä minkä mitäkin mainitsematta jäänyttä kerrottavana. Niistä vaaleistakin ja viivoittelemisista —»

Serukka pysähtyi ja katsahti Topiin, minkä vaikutuksen vaaleista mainitseminen häneen tekisi. Mutta mitäpä asiasta aivan tietämätön Topi — istua törötti vain ja oli kuin ei olisi toisen sanoja kuullutkaan. Serukka jatkoikin kuuluvammin ja painavammin:

»Ne kun kuuluvat olevan muka heinäkuussa kirkonkylässä semmoiset uudet viivoittajaiset, vaalit ja äänestämiset, joihin pitäisi mennä pännäilemään jokaisen kylästänsä ja kohdastansa. Lienetkö jo kuullut kerrottavan, että mitkä ja minkälaiset ovat?»

Mistäpä Topi, kuukauteen kolmeen kotoaan hievahtamaton mies, olisi mitä kuullut. Mutta nyt kun kuuli, niin näytti niinkuin olisi törötyksestään vironnut, koskapahan kohautti katseensa permantopalkeista Serukkaan ja lakkasi hetkeksi luputtamasta.

Silloin vasta Serukka sai laukaista kielensä jänteet ja tuoda tietonsa julki. Hän jutteli juurtajaksain kaikki, mitä Eveliina oli hänelle haastellut, ja taisipa pistää väliin vähän omiaankin. Huomaamattaan hän innostui innostumistaan ja lopetti vallan hengästyneenä:

»Nihiin, että kyhyllä kai sihinne pitäisi meidän Muhosenmäeltäkin mennä, kun kerran on rovastikin sen viivoittelemisen niin tärkeäksi tuuminut ja tuhuominnut. Vai mitä sinä arvelet asiasta, Topi?»

Topi tupakoi tuokion vastaamatta. Sitten hän sanoa jurautti toisesta suupielestään yksikantaan:

»Enpä minä — heistä — vielä — viivoittamisista —»

Eikä siitä puhuttu enää sen enempää. Topi läksi piippunsa pohjilleen polteltuaan ja kahvin juotuaan taas tallustaa jurppailemaan työhönsä perkkiölleen, ja Serukka siirtyi tuvasta askareilleen aittaan ja saunaan.

Pahoillaan ei Serukka Topin jolseasta vastauksesta kuitenkaan ollut, pikemminkin hyvillään. Olipahan tullut Topille puhutuksi puuhasta. Ja kun oli tullut, oli se samalla johonkin tulokseen hiljalleen hautumassakin. Lähteneekö sitten vai eikö lähtene? Se riippuu siitä, miksi se sen ajatuksissaan aprikoi. Mutta jos se ei aikoisi lopuksikaan lähteä, niin tottapa hänet nyt sitten asian aikana jollakin keinolla liikkeelle saisi. Olihan tässä vielä keinojen valintaan aikaa. Sillä Serukan mielestä sinne viivoitteluun oli heidänkin mentävä, kun kerran muutkin menisivät.

Kun he, Topi ja Serukka, istuivat päivän illaksi painuttua ja kylpivät pimenevässä saunassaan, keskeytti Topi äkkiä vastanläiskeensä, kääntyi Serukkaan päin ja töräytti hänen suureksi ihmeekseen ja samalla salaiseksi ilokseen:

»Siitä minä — viivoittelemisesta — jotta pyhänä Eskelilään — Eprolta —»

Serukkaa hykäytti. Niinpähän oli käynyt, kuten hän oli aamulla ajatellutkin: se oli saanut sen hampaansa kolon kaivajaksi ja käännellyt ja väännellyt sitä kaiken päivää ja päättänyt ottaa asiasta selon.

Serukka oli saavutuksestaan niin mielissään, että tarjoutui tavallisuudesta poiketen pesemään Topin selän. Mutta Topi murahti, kuten oli kerran ennenkin, heidän avioliittonsa alkuaikoina, Serukan samanlaiseen tarjoukseen murahtanut:

»— itsekin — omani —»

Mutta sitten, kun Serukka oli jo lauteilta laskeutumaisillaan, hän käänsi kolmekortteliset hartiansa ja sanoi:

»— taikka — jos pesaisisit hänet — hankalan —»

Ja Serukka pesi, niin hankasi ja hieroi perinpohjin ja puhtaaksi, että eikö lie aivan nahkakin mukaan lähtenyt, ja sitten huuhtoi ja holvasi kolmella vedellä ja löi lopuksi pehmeällä ja pullealla kämmenellään kujeillen lapoihin ja lausahti:

»No, nyt kelpaat puhtauden puolesta vaikka vihille —!»

Topi ähkäisi ilmi mielensä mukavuuden ja olotilansa äärettömän onnen.

IX

Topi ja Serukka olivat seuraavana sunnuntaina jo aamun valjetessa jalkeilla.

Topi laskeutui pyhäpuvussaan ja sileäksi ajeltuna jämerin askelin saunapolkua rantaan. Läähättävä Serukka lyllersi miltei puolijuoksussa kahisevassa vihtoriinihameessaan hänen kintereillään ja riiputti viilekkeistä raskasta konttia.

Valkamassa Topi keikotti onkiveneen perälleen ja laski häränsilminä juosta lorahtelevan veden tapinreiästä ja pyöräytti sitten rantaheinistä tukon, kiersi reikään, takoi melan varren päällä tiiviiksi ja sysäsi vasemmuksellaan veneen vesille. Serukka sovitti sillä välin kontin veneen keulaan, solautti huivinsa hiuksilta kaulalleen, riisui kenkänsä ja sukkansa ja pisti ne kontin vierelle.

Kun Topi oli noussut veneeseen ja istuutunut perään, kipusi Serukkakin keulatuhdolle ja tuhdolta pohjalaudalle. Siinä seisoen hän kohotti päällyshameensa laskokselle uumien kohdalle ja istuutui puna- ja valkorantuisine alushameineen soutamaan.

Topi puulasi veneen rannasta ja alkoi meloskella tiheän, laitoihin kahiskelevan kaislikon lävitse syvemmälle ja selvemmälle vedelle.

Kun vene oli jo ruohikon laidassa, nosti Serukka katseensa kotimökkiään kohti. Hänen kohollaan olevat aironsa painautuivat jo veteen, mutta pysähtyivätkin siihen.

»Katsopas Topi, tuonne saunapolulle, keitä siellä tulla tuupertaa, hi, hi!»

Topi käänsi melan liikkeellä veneen keulan kohti rantaa ja tarkasteli polulle. Piippuaan suustaan ottamatta hän murahti:

»Katti —!»

»Niin, ja Matti. Johan minä arvelin, että panitkohan sinä sen navetan oven kiinni, kun ne sinne suljit. Taisi jäädäkin raolleen?»

Topi aukaisi toista suupieltään ja vastasi verkalleen:

»— luukusta — pakkautuneet — penikat —»

»No, aukiko sinä sitten luukun jätit? Oven suljit ja luukun levälleen heitit? No, on sinuakin, hi, hi! Jaksavathan ne jo tuon kokoiset matalan luukun aukolle hypätä. Ja nyt jäävät, raukat, pihalle tai menevät ikävissään metsään taikka minnekäpähän marrivatkin — eksymään, kuten Kattikin kerran.»

Topi ei muuttanut värettäkään. Kotvaa aikaa vain johonkin rantamättääseen kiinteästi katseli ja alkoi sitten äkkiä meloa lupsia takaisin valkamaan. Siellä hän pyöräytti veneen perän äyrästä vasten ja nosti sinne kilpaa juosta kuppelehtivat kissanpojat, ensin Katin ja sitten Matin, veneeseen.

»Veneeseenkö sinä —?» ehätti Serukka.

Topi tyrkkäsi veneen rannasta, meloskeli ruohikon laitaan, koputti piippunsa melan varteen tyhjäksi, pisti piipun taskuunsa ja sanoi:

»… kotonaan käväisemään — kissat —»

Sitten he läksivät kissoineen soutelemaan kohti Eskelilää.

Aamu oli ihana.

Kaislalahti, joka laajeni kauempana kookkaaksi, saaririkkaaksi seläksi, lojuili, kuten oli lojuillut jo kymmeninä muinakin sen kesän aikaisina aamuina, kimaltelevan kirkkaana ja rasvatyynenä. Saaret näyttivät kuin uivan sen sylissä, ja tuonpuolinen ranta niemineen ja salmineen oli kuin kohonnut vedenpinnasta tuuman, pari ilmaan riippumaan. Sillä rannalla, jota Topi ja Serukka seurailivat, kuvastelivat milloin korkeat, tummat kuusikkokunnaikot, milloin kauniit koivikkonotkelmat tai laajat lepikkolaaksonteet veden kalvoon. Niin että pian taas peilisileäksi palautuvaan pintaan viriviivansa uurtava vene kulki väliin kuin synkän salon sydämessä, kuusien oksien ja latvojen komeiden kaarien alla, väliin taas kuin pitkässä lehdikkäässä puistossa.

Ilma oli lämmin, vaikkei vielä ollutkaan kuumaksi kerinnyt, ja aurinkokin vasta vähän varistelemassa. Kalat molskahtelivat veneen kahta puolta, maalta kantautui kymmenien lintujen liritys, ja kerran lentää lekutteli veneen ylitse pikkuinen perho.

Kissanpojat, jotka olivat ensin kiiviskelleet veneessä kaikkialla, uinahtivat lopuksi Serukan selän taa keulaan, eikä niitä enää tarvinnut pitää silmällä eikä varjella veneen laidalta veteen tipahtamasta.

Topi ja Serukka olivat kierrätelleet jo kymmenet niemet ja sivuuttaneet monen monta saarta, Serukka soutaa nyökkäisten ja tuon tuostakin silmille valahtelevia suortuviaan syrjään hipaisten, Topi meloa luppaisten ja välillä piippuunsa pannen.

Paljon he eivät olleet matkallaan puhelleet, silloin tällöin vain sanan vaihtaneet. Serukalla, lihavalla ihmisellä, oli kyllin työtä soutaessaankin, eikäpähän Topista, jurottajasta, ollut itsestään jutun alkajaksi taikka juuri jatkajaksikaan. Jos näet milloin Serukka alkoikin, niin Topi katkaisi puhelun miltei heti kuin keritsimillä.

Yritti Serukka kerran matkaa lyhentääkseen laulaakin, mutta heitti heti, kun pakkasi hengästyttämään, eikäpä oikein yksin kehdannutkaan.

Kuuden kilometrin vesitaival katkesi kuitenkin lopuksi, ja he laskivat pitkän Petäysniemen suvenpuoliselle rannalle Eskelilän vene- ja pyykkivalkamaan.

Outo ei olisi osannut arvatakaan, että siellä oli ihmisasuntoa. Koko Petäysniemi oli näet selälle päin vielä vallan kuin kirveen nykäisemätöntä neitseellistä saloa. Venevalkamakin oli piilossa paksun ja korkean kaislikon takana. Vasta sinne tultuaan huomasi, että olihan täällä tainnut ihminenkin liikuskella. Rantapajukosta pilkisteli näet harmaan veneen perä ja sen luona yksinäinen pyykkiä kartutessa käytetty penkki. Niiden luota läksi luikertelemaan kohti korkeampia maita jonkinlainen milloin peittyvä, milloin taas näkyvämpänä esiin pistäytyvä, harvoin käytetty, heinikkoon ja marjanvarsien sekä ylempänä kirpeätuoksuiseen kanervikkoon lahmautunut uoma.

Harvoin käytetty kylläkin, sillä vain jonkun kerran koko kesässä Eskelilän asukkaat läksivät puolen kilometrin takaisesta mökistä valkamaansa ja silloinkin vain vaimoiset eläjät pyykille tai pikku pojat venerottelolla ongelle.

Vedettyään veneensä maalle läksivät Topi ja Serukka astuskelemaan pihaan. Topi pujotteli hartioilleen kontin viilekkeet ja Serukka käsivarrelleen riippumaan sukkansa ja kenkänsä. Katin ja Matin hän pisti hameensa helmasta kietaisemaansa pussiin. Topi kulki edellä ja Serukka kuusi askelta jäljessä.

Kun oli tultu Eskelilän pihapellon aidan ääreen, pysähtyi Topi ja katsahti kuin odottaen Serukkaan. Serukka älysi, mitä toinen tarkoitti, ja laskien kissanpojat maahan sanoi:

»Heitä vain kontti minulle. Vilistäkööt pennut jäljessä.»

Sillä välin kun Topi päästeli konttia hurteillaan, kenki Serukka sukkelasti ja silitteli sekä hameensa että hiuksensa, sitaisi huivin päähänsä, otti kontin ja kehoitti:

»No, alahan kävellä kartanolle.»

Piha-aidan veräjältä avautui aivan heti tulijain eteen Eskelilän asumus: samanlainen, joskin hieman kookkaampi korpimökki kuin Muhosenmäki.

Veräjäpolun puolisesta tuvan ikkunasta pilkisteli tulijoita puoli tusinaa pellavapäitä, ja mökin nurkalta harppasi haukkua luskuttava käheä-ääninen Kyttä. Tunnettuaan tulijat se alkoi huiskutella häntäänsä ja tuli kiertäen, kaartaen ja väliin maahan kierittelemään heittäytyen lähemmäksi.

Tuvan ovi avautui ulvahtaen, ja Eskelisen Eveliina ehätti vieraita vastaan.

»Kas, Serukka ja Topihan täällä tulla väännätteleekin! Eivät olleet lapset lasista tunteakaan. Päivää, päivää kummallekin.»

»M-ehän tä-äältä», naurahti lihavuuttaan läähättävä Serukka.
»Pä-häivää…! No, nuo vunukathan nyt ihan jalkoihin sotkeutuvat.
Taitavat pelätä Kyttää. Soh, Kyttä, olehan peloittelematta! Oman talosi
tekeleitä ne ovat eivätkä sen oudompia.»

Eveliina kätteli kumpaakin, nosti sitten Katin ja Matin syliinsä ja läksi astelemaan Serukan rinnalla tupaan. Topi tulla törötti perässä.

»Olipa mukavaa, että otitte nämä marringaisetkin mukaanne, niin saavat leikkiä täällä omaistensa kanssa. Meillä on vielä muutkin pennut hävittämättä», ihasteli Eveliina.

»Enhän minä niitä alun alkaen aikonut ottaa mukaan ollenkaan. Navettaan käskin Topin teljetä, vaan telkesikös tämä. Oven kyllä kiinni pani, mutta tunkioluukun auki jätti. Jäljessä rantaan juosta ravasivat, ja sitten kävi Topin sääliksi ja vielä ruohikon reunasta hakemaan peräytyi», selitti Serukka.

»En minä — vaan etteivät pihasta — pitemmälle —»

»Täällähän ne ovat meidän tettaramme emänsä kimpussa porstuassa pelaamassa», sanoi Eveliina. »Pannaan yhteen, niin tottapahan siinä lystinsä löytävät.»

Hän laski Katin ja Matin porstuan permannolla kisailevien kissojen joukkoon, johdatti sitten vieraansa pirttiin ja kehoitti painamaan puuta. Topi istuu tuikin heti penkille, mutta Serukka kävi kättelemän karsinaan karanneita ja sieltä kurkistelevia lapsia.

»No, sinnekö ne jo kurahtivat», nauroi Eveliina. »Tulkaapas sieltä sanomaan vieraille päivää. Venla, tulepas sinä vanhimpana ensin, tule, tule! Tuttujahan ne ovat — ja sitten Ville, Veertti, Vihinä, Vulgentius ja Viola.»

Kiertäen, kaartaen uskalsivat lapset lähetä. Serukka pisti heille kullekin kättä ja lausui jokaiselle jotakin tai silitti päätä.

»Terve, terve! No, on niitä teillä näitä Herran siunaamia», sanoi hän.

»Onhan niitä. Taitaa olla jo tusinan puolikas täynnä. Kas, ja sitten päivää Muhosenmäen isännällekin.»

Lapsiparvi paapersi Topin luo ja seisahtui neuvottomana hänen eteensä.
Villeä ja Veerttiä pakkasi jo naurattamaankin, mutta vanhin ja rohkein
Venla kaappasi äkkiä Topin kouran käteensä ja sanoi:

»Terve!»

Eveliinaa ja Serukkaa nauratti.

»Tulkaapas nyt, tenavat, tänne, niin saatte tädin tuomisia», kehoitti Serukka ja aukaisi konttinsa, josta alkoi jaella joka lapselle leveitä ja litteitä, rasvaa tihkuvia muurilettuja.

Eveliina ryhtyi sillä välin laittamaan liedelle kahvipannua.

Lasten saatua osansa ja poistuttua pirtin toiselle puolelle penkille saalistaan syömään ja Serukan tyhjennettyä konttinsa muut antimet pirtin pöydälle ja istuuduttua äännähti Topi äkkiä:

»Epro — että — kotona —?»

»Kah, kotonahan se toki!» huudahti kesken hääräilynsä Eveliina. »En tässä touhakassa huomannutkaan. Kotonahan se toki, mihinkäpäs se olisi —? Tuolla taitaa olla aitassa uinahtamassa. Menepäs, Venla, ja herätä isäsi. Sano, että on tullut vieraita.»

Topi nousi.

»— minäkin — tästä —» yritti hän, mutta Venla pinkaisi jo pirtistä pihalle, niin että päivettyneet pohkeet vain ovessa vilahtivat. Hän leväytti aitan oven selkoselälleen ja huusi:

»Isääh! Äiti käski herätä. Vieraita on ja paljon lettuja. Muhosenmäen kissat, täti ja Topukka.»

Aitasta kuului äänekäs ähkäisy, harras haukotus, vuoteen vongahdus ja lopuksi myönteinen murahdus. Sitten ilmestyi kynnykselle paitahihasillaan ja hatuttomin päin silmiään siristelevä ja kylkeään kyhnyttelevä keski-ikäinen mies, Epro Eskelinen.

Venla vilisti takaisin tupaan ja oli paiskautua porstuassa päin vastaan tulla väännättelevää Topia.

Topi asteli aitan luo ja odotti, kunnes Epro ehti laskeutua rappusille.

Miehet kättelivät, istuutuivat rappukiville ja pistivät Epron kukkarosta piippuunsa.

Tuntien Topin tavat perinpohjin aloitti puheliaampi ja eloisempi Epro juttelun:

»No, on niitä nyt ollut noita seisovia säitä. Kohta kuusi viikkoa on pitänyt poutailmoja ja paahdetta. Eikä ole sanottavasti tuullutkaan. Tahtoo paikoin jo kuivuus kiusata, mutta multaperäisillä ja kosteilla mailla kasvaa vilja, jotta kuhisee vain. Potaattiakin tulee melkolailla. Ja heinä on hyötyvää. Nousevilla viikoilla saattaa jo niittää, kun jo alkaa apilaskin kukkia. Silloinhan se on heinä antavinta ja karjalle ruokaisinta. Eikä näytä olevan sateesta sotkijaksi. Puhdas on taivas nytkin. Ei näy ranteillakaan pilven riekaletta. Niin että hyvä on heinää heitellä kyljelleen. Mehunneet ne ovat Muhosenmäenkin niityt ja pellot pursuneet ruista. Eveliina kertoi niin kotiuduttuaan teiltä kyläilemästä. Läksi vartavasten niitä kissoja tuomaan. Kuuluvat hiiret syöneen siellä potaatit keväällä kuopassa. Kissathan ne semmoiset syöjät karkoittavat. Kopistahan perät kopastasi, niin panet uutta. Nämä ovat kotikasvuja, hyviä paltureita. Hyviä ovat Muhosenmäelläkin, lauhkeita ja mukavahajuisia. Siellä onkin oivallinen paikka paltureille, päivärinne ja pakkaselta suojassa. Kukkariistalle kuuluttiin pannun yksi penkki — Serukalle. On nyt muotina kasvattaa hajuheiniä ja muita, igerlummia ja juurakoita. Minäkin annoin meidän Eveliinalle tuolta tuvan seinustalta penkin. Pitäähän sitä sen verran naisillekin. Kuulut saaneen kalojakin, ahvenia. Eveliina toi tännekin, ja makeita ne olivat. Meillä saadaan harvoin tuoretta kalaa. On niin pitkä matka rantaan. Muhosenmäellä on kalavesi aivan saunan ikkunan alla ja hyvät veneet. Meillä vene pääsi ravistumaan, ja vanhakin se jo on. Et kuulu kuitenkaan vetäneen nuottaa. Oli mennyt peräin uppopuuhun poikki ja puhki, etkä kuulu ehtineen korjata. Korjaat talvella, kun ei ole muita kiireitä. Kesällä on kyllin työtä perkkiössäsi, kun se on parhaillaan käännettävänä. Siitä tulee hyvä pelto. Kauraksi kuuluu tulevan kokonaan. Kaura siinä kasvaakin. Mutamaa on mustaa ja mainiota ja Tetrisuolla alaa, kun vain jaksaa muokata. Ja jaksaahan sitä, kun on hevonenkin apuna. Perho on vielä voimissaan, vaikka onkin vanha, kohta viidenkolmatta ikäinen. Mutta siirrytäänpäs nyt täältä tupaan. Tuntuvat lapset huutavan meitä sinne kahville. Se on paras ryypätä kuumana ollessa, eikä se kylmänä maistukaan.»

Epro nousi, ja nousi Topikin. Perättäin he astelivat pihamaata pirtille. Puolimatkassa Topi kuitenkin pysähtyi.

»Minä siitä — viivoittamisesta — vaalista —»

»Ahaa, sinä olet kuullut jo sinäkin siitä. Niin, nehän ovat heinäkuun ensimmäisenä ja kolmantena. Tottahan teki menette äänestämään?»

»Enpä minä — että mitkä ne — ja mitenkä — Serukka sanoi — jotta sinä —»

»Sinulleko selvittäisin? Mikäs, saatanhan minä selittää sen, mitä itse niistä kirkolla käydessäni kuulin kerrottavan. Mutta mennäänhän tupaan! Kahvia juodessahan se juttu juoksee juurilleen ja joutuisammin.»

Ja juoksihan se juttu kahta kookasta kahvipannullista yksillä istuimilla tarinoiden tyhjennettäessä.

Epro kuvaili laajasti ja seikkaperäisesti sekä uusien vaalien synnyt syvät että vaalitilaisuuden juoksun. Hän jutteli, kuinka muka oli saatu aikaan lait ja säädökset, joiden mukaan valtapäivät valitaan nyt koko kansan yhteistöin eikä enää vain valittujen harvojen varakkaampien toimenpitein. Nyt sai äänestää, kunhan oli kunnia tallella ja täysi-ikäinen ja veronsa ja ulostekonsa määrilleen maksanut, olipa sitten mies taikka nainen, ylhäinen tai alhainen, rikas taikka köyhä. Oli tehty oikein viralliset kirjat, joista näki nimensä, kuka oli puuhaan pätevä kuka ei. Määräajalla vain vaalipaikkaan kirkonkylän koululle meni ja siellä vaaliherroille nimensä, kylänsä ja asuinnumeronsa sanoi, niin sai semmoisen valmiiksi painetun lipun, johonka oli jonkun sermin tai varjon takana salaisesti punaisella pännällä mielimäänsä paikkaan viiva vetäistävä, ja sitten lippu laitettava laskoksilleen, vietävä taas niille vaaliherroille, jotka lyödä läiskäyttivät lippuun semmoisen sikellin, leiman, ja sitten oli omin käsin lippu laskettava kolosta semmoiseen kuurnaan tai uurnaan, laatikkoon. Ja sillä se sitten oli suoritettu, ääni viivoitettu ja velvollisuus vetäisty.

Ei Topi sitä kaikkea kerinnyt Epron sukkelaan selittäessä kunnolleen käsittää, niitä sermiä ja kuurnia ja sikelliä ja monia muita, mutta pääasian käsitti kuitenkin. Hän istui ja kuunteli niin toimessaan ja touhussaan, että unohti vähä väliä piippunsakin ja kolme kertaa kahvikuppinakin, niin että piti Epron aina kehoittaa täyttämään koppa ja Eveliinan oikein kädestä nykäisten käskeä kahvi juomaan ennenkuin kokonaan kerkiäisi kylmetä.

»— ja että — siihenkö — ne sitten — laatikkoon — lojumaan — liput —?»

»Jäävätkö? Ei, veikkonen. Ne otetaan koko kahinan loputtua sieltä ja laitetaan seitsemän sinetin lakkakirjeessä korkeampiin paikkoihin katseltaviksi ja laskettaviksi, jotta nähdään, ketä kukin on äänestänyt ja kenelle viivansa vetänyt. Ja jolla on enimmin niitä viivoja, se pääsee niille valtapäiville edustajaksi.»

Serukka ja Eveliina olivat miesten puhellessa keskustelleet hekin lehmistä, lampaista, Eveliinan lapsista, Muhosenmäen kissoista, kankaanpanosta, kauniista kesästä ja lämpimistä ilmoista ja mikäpähän aina mieleen juolahti. Mutta koko ajan oli Serukka kuitenkin toisella korvallaan kuunnellut Epron selityksiä, niin että hän oli niistä viivoittajaisista miltei yhtä selvillä kuin Topikin.

Sitten sattui Eveliina mainitsemaan, että hänkin oli saanut itselleen kukkapenkin, ja pyysi Serukkaa sitä katsomaan. He pujahtivat tuvasta, seisahtuivat katsomaan porstuassa kisailevia kissoja, pistäytyivät sitten perunapellolle, jossa Eveliinalla oli penkkinsä, käväisivät navetassa ja aitassa, juttelivat jonkin aikaa sen rappusilla ja palasivat sitten pirttiin.

Epro ja Topi istuivat vielä samoilla paikoillaan, mutta niin tiheän tupakansavun takana, että tuskin kumpaakaan kunnolleen ovelta erotti. Epron ääni kuului laulavana ja Topi tuntui tuolloin tällöin jurauttavan jonkun sanan väliin. Epro puhui joistakin puolueasioista ja porvaleista.

Kun Eveliina ahdisteli heitä tuvasta jonnekin ruoan laittamisajaksi, läksivät Epro ja Topi aittaan. Siellä oli vilpoisempaa ja rauhallisempaa jutella.

Epro heittäytyi vuoteelle makuulleen, ja Topi istuutui vaatearkun kannelle.

»— minä — vain, että — onko niitä — sosiaaneja — ratteja — semmoisia — täällä —»

»Meidänkinkö seuduillamme? Onhan niitä, montakin on. Pirskaisetkin, isät ja pojat, äidit ja tytöt, täällä meidän selkämme rantamilla, ja kirkonkylässä paljonko noita lieneekään, kymmeniä. Ja niin kuului rovastikin sanoneen, että jos ne semmoiset Pirskaiset, maattomat ja mökittömät, toisten suojissa asuvat, pääsevät joukolla viivoittamaan ja sitä tietä vallitsemaan ja hallitsemaan, niin kyllä silloin menisi maailma mullin mallin ja elämä edestakaisin. Maat ja mannut riistettäisiin ja jaettaisiin ja ties mitä myllerryksiä valmistettaisiinkaan.»

»— epäisi — viivoittelun — Pirskaisilta —» arveli Topi.

»Milläpä epäisi? Laki on semmoinen ja säädökset tämmöiset, että pääsevät pännäilemään nekin, kun vain lie mainetta murenekaan tallella ja verokuitit selvillä. Mutta kyllä niille pitäisi jokin keksiä, etteivät sinne sermin taa pääsisi punailemaan.»

Epro ja Topi tarinoivat vielä tuntikauden aitan siimeisessä hiljaisuudessa. Tai oikeammin haasteli vain Epro, ja Topi polttaa luputellessaan jonkin sanan sekaan urahti.

Kun Eveliina huuteli heitä sitten pirtin portailta syömään, nousi Epro vuoteesta, oikaisihe, löi kämmenellään aitan ovilautaan ja päätteli:

»Niin että kyllä sinne viivoittelemiseen mentävä on, vai mitä, Topukka?»

Kun he olivat jo pihamaalla pirttiin astelemassa, seisahtui Topi, otti äkkiä piipun suustaan ja sanoi:

»On.»

»Ja pidettävä yhtä puolta niitä pirskaislaisia vastaan», lisäsi Epro.

»Joo», sanoi Topi ja kömmittyään porstuaan seisahtui silmäämään sen permannolla painia lyöviä kissanpoikasia.

»— kuin — nuo — Katti ja Matti — vunukat —»

»— noita — toisia — pentuja — vastaan —», lopetti hän puheensa pirtinpöytään aterialle istuutuessaan.

* * * * *

Kylläisiksi syötettyinä, juotettuina ja lopuksi vielä saunoitettuinakin läksivät Topi ja Serukka Eskelilästä. Epro ja Eveliina saattoivat heitä valkamaan veneen luo, Eveliina kantaen Kattia ja Mattia ja Epro Serukan keventynyttä konttia.

Hyvästellessään huomautti Serukka vielä Eveliinalle:

»Niin että laita vain sitten Venla ja Ville sinne meidän mäellemme hakemaan niitä villoja.»

Kotirannan kaislikon kahahtaessa veneen laitaa vasten herkesi Topi äkkiä meloa luppaisemasta ja sanoi Serukalle:

»Sinäkin — kai — sinne — viivoittamaan — vai —?»

Serukka oli jo vastaamaisillaan, että tottahan nyt toki, mutta ei vastannutkaan. Pälkähti näet päähän, että jos sanoa hökäisee heti suostumuksensa, niin alkaa ehkä Topi vastaan jarruttaa ja saa sitten mieleensä ties mitä eikä lopuksi lähdekään. Sentähden hän vain vastasi veltosti:

»Noo, enpä minä heistä — akkainen ihminen miesten puuhista.»

X

Eskelilässä käynnin jälkeen jörötti Topi toista viikkoa niin sanaa virkkamatonna ja omiin ajatuksiinsa ahtautuneena, ettei Serukka saanut selvää, mitä se mahtoi mielessään hautoa. Jokin sillä vain oli, koska se, tavallisissa oloissaan heti nukkuva mies, heittelehti nyt yökaudet vuoteellaan sinne tänne ja mumisi ja murahteli yhtenään niin, että tahtoi sellainen telmiminen kylläksi käydä. Serukka koetti kyllä kuunnella sen uneksimista, mutta sekös niistä sekavista ja katkonaisista sanoista selvän otti.

Muuten menivät heiltä päivät pääksytysten niinkuin ne maalaiselämän hiljaisuudessa korpimökissä menevät. Kumpikin ahersi varhaisesta aamusta alkaen myöhäiseen iltaan omissa puuhissaan ja askareissaan, Serukka lehmineen, lampaineen ja sikapossuineen sekä pihatoimineen, Topi Perhoineen perkkiöllään. Vain saunailtoina he valvoivat vähän pitempään pirtin pehmeässä lämpimässä Serukan suoriessa karsinan puolella hiuksiaan ja Topin joko hienontaessa huomiseksi huhmaressa palturiaan tai ikkunanaluspenkillä joutilaana ja permantopalkkeihin tuijotellen istua töröttäessä ja piippuaan polttaa tuputtaessa.

Yritteli Serukka sellaisina iltoina tuolloin tällöin virittää käyntiin keskusteluakin, mutta eihän siitä yksin haastellessa mitä mehunut. Alkuunsa vain aina Topin jöröyden vuoksi tyrehtyi ja lyhyeen lopahti. Ainoat, jotka heitä arkisessa unteluudessa ja alakuloisten iltojen yksinäisyydessä huvittivat ja toivat vaihtelua, olivat Matti ja Katti. Ne milloin hiiviskelivät hiljaisin askelin lattialla ja kävivät puskemassa päillään vuoroin heitä kumpaakin, jolloin he niitä silittelivät, milloin taas heittivät permannolla pehmeiden pallojen lailla painia, niin että kiehtoutuipa väliin Topinkin totisille kasvoille hetkeksi hymyn irvistys.

Aamulla kesäkuun viimeisenä päivänä yllätti Topi Serukan avaamalla äkkiä pitkästä ajasta suunsa ja ilmoittamalla lähtevänsä käväisemään veneellä selän etelärannan mökkiasutuksissa.

Kun Serukka katsahti sen kuultuaan kummastellen ja kysyvästi Topiin, jurautti tämä pitkin piippunsa vartta:

»— heiniä — runsaasti — että sieltä — apua maanantaiksi —.»

Tosinhan Serukkaa ensin oudostutti tämä äkillinen avuntarve, kahden kun oli kaikkina edellisinäkin ja hyvinäkin heinäkesinä karjan talvirehu talteen saatu, mutta sitten hän muisti, että Topilla oli vielä kesken mielityönsä Tetrisuolla ja että oli viime syksynä raivattu rantamilla vesakoista uutta niittyäkin, niin että tottapa Topi oli miettinyt mielessään tällä kertaa avun tarpeelliseksi.

Sentähden hän ei tiedustellut Topilta sen enempää, vaan nyökkäsi vain päätään ja läksi lypsylle. Topikin painautui pian pirtistä rannalle ja näkyi lähtevän soutaa kyökkäisemään kohti etelän ilmoja. Vene pieneni pienenemistään, kuta kauemmaksi se soljui selälle, ja häipyi lopuksi saarien sokkeloihin.

Serukka seisoi kiulu kädessä veräjäpolulla ja katseli kädellään silmiään varjostaen Topin selälle soutelemista. Kun vene katosi katseen käsittämättömiin, läksi hän verkalleen veräjälle. Siinä astellessaan hän tuli silmänneeksi peltojen paksua heinää pursuaville pientarille ja pientarista kauempana kyyhöttävälle niittypälvekkeelle.

Niin, apilas teki parhaillaan kukkaa ja levitti lemuilevaa mesituoksuaan, kellervä angervo hajuili niin, että vallan nenää kutkutti, ja hiirenherne kasvaa ryöhäsi runsaana ja rehevänä. Karjanrehu oli hyötyisimmillään ja hempeimmillään kaadettavaksi ja korjattavaksi, ja maanantainahan Topi oli aikonut heinänteon aloittaakin.

Huomenna oli lauantai, heinäkuun ensimmäinen, pyhänä toinen ja maanantaina kolmas päivä.

Kolmas — jolloinka olivat ne odotetut ja paljon puhutut vaalit ja viivoittajaiset. Ja Topi aikoi silloin käydä ketoja kaatelemaan. Eiköhän se sitten aikonutkaan niihin vaaleihin mennä vai oliko se ne tyyten unohtanut?

Ei se ollut niitä unohtanut, kyllä se ne muisti, kun kerran oli ne saanut päähänsä. Se oli vain päättänyt olla lähtemättä. Ja sitä se olikin koko tämän puolitoista viikkoa mielessään miettinyt ja yölläkin siitä itsekseen käräjiä käynyt ja tullut lopuksi siihen, ettei lähtisikään.

Serukka oli harpannut huomaamattaan vinhempään vauhtiin ja paiskautunut kiuluineen kiukkuisena veräjän yli.

Häntä harmitti, harmitti miltei niin, että ihan oli itkuun pillahtaa.

Kun menevät tietenkin maanantaina kirkonkylään kaikki, jotka vain kynnelle kykenevät, koko kyläkunta läheltä ja kaukaa ja näkevät ja kuulevat uudet vaalit ja itsekin viivoittelevat. Mutta Muhosenmäeltä ei mennä! Heinää vain tehdään ja työssä leiskutaan — niinkuin niillä heinillä olisi päivän päälle niin hätä ja pakko.

Ja sitten kertoo Eveliina ensi kerran tavattaessa kuin outona ihmeenä, minkälaista oli ollut ja keitä oli ollut ja tiedustaa, minkä tähden eivät he, Topi ja Serukka, olleet tulleetkaan? Voipa vielä itse rovastikin tiedustaa ja kun kuulee, että heinänteon vuoksi, niin suuttuu ja ties miten loukkautuu, kun se kuuluu ne vaalit ja viivoittamassa olot niin tärkeiksi maininneen.

Tuli vielä luvatuksi Eveliinallekin, että varmasti tullaan ja vieläpä yhdessä mennäänkin, eikä sitten tullakaan ja mennä.

Kun hän hetken kuluttua huhuili lehmiään eikä kuullut heti Kullankukan kelloa, suuttui hän ja oikein jalkaa polki. Ja kun hän lopuksikin lehmänsä löysi ja alkoi herutella Hellantettaa ja Hellantetta pelmusi paarmojen puremana, kiljaisi hän ensi kerran elämässään punikilleen, niin että metsä raikui:

»Pysy pelailematta, kanttura!»

Mutta sitten tuli hänen mieleensä, etteihän se ollut Hellantetan syytä. Minkäpä luontokappale sille, jos Topi, törökki, oli jöröttänyt mielessään jos mitä.

Hän alkoi leperrellä taas lehmilleen tavalliseen lempeään tapaansa ja heristeli lepänlehvällä paarmoja piikojensa luota.

Hänen harminsa ei kuitenkaan haihtunut, vaan jatkui vielä tupaan tultuaankin. Pantuaan siellä maidon pyttyihin hän istuutui hetkeksi sydäntään sulattelemaan. Mutta punnittuaan siinä asiaa puolin ja toisin, hän tuli lopultakin samaan päätökseen, että mentävä sinne oli ja mentäisiinkin, olipa Topi murjottanut mitä tahansa.

Siinä hänelle selvisikin, miten oli meneteltävä sen menon kanssa. Pitäisi sanoa sunnuntaina Topille, että Epro oli lähettänyt sanan, jotta Topi käväisisi ehdottomasti Eskelilässä joistakin pappilan päivätöistä sopimassa, ja kun Topi lähtee, pyrkii hän soutajaksi. Mutta kun tullaan Petäysniemen nenään, niin siellä jo ovatkin Epro ja Eveliina odottamassa, kuten siitä oli Eveliinan kanssa sovittu. Pankoon sitten vielä vastaan, jos vieraiden kuullen viitsii ja ilkeää. Mutta edeltäpäin sille ei saa antaa aavistustakaan asiasta, ettei se saa päähänsä olla kotoaan päkähtämättäkään. Jos se sattuu niistä vaaleista jotakin kysäisemään, pitää vain vastata, että enpä minä niistä, miesten puuhista, naiseläjä, ole ollaksenikaan, menkööt miehet, jos mielensä tehnee.

Näistä mieltä edes vähän lauhduttavista mietteistä herätti Serukan pihamaalta kuuluva askelten kolina. Hän nousi ja meni ovelle katsomaan, Topiko se jo oli vai kuka.

Eskelilän lapset, Venla ja Ville, ne vain olivat ja tulivat äitinsä laittamina hakemaan, mistä äidin ja tädin kesken oli ollut puhetta.

Serukka kutsui lapset tupaan ja antoi heille liedellä vielä lämpimänä lekoittavasta pannusta kahvikupposet. Lasten juodessa hän haki aitasta kookkaan kontin, pani siihen kolme leipää, ison vakallisen vastakirnuttua voita, suolakalaa, palvattua lihaa, läskiä ja mitäpähän sai sopimaan. Venlalle hän antoi kannun piimää, johon kaatoi litran verran parhainta kermaa. Lasten vielä kotvan levättyä hän laittoi heidät kotimatkalle.

»Ja sanokaa äidille ja isälle terveisiä, että kyllä me pyhänä tulemme. Olkoot vain valmiina niemen nenässä odottamassa ja huiskuttakoon äitinne huivillaan, kun selällä veneen näkee.»

Yksin jäätyään oli hänellä hieman paha omatunto ryhdyttyään Topin selän takana touhuamaan. Hän lohduttelihe kuitenkin sillä, että Topi, kunhan sitten jälkeenpäin kaikki kuulee, muuttaa mieltään ja hyväksyy hänen hankkeensa.

Omantuntonsa hyvikkeeksi hän valmisti Topille parhaimman illallisen, minkä osasi. Pistipä vielä saunankin lämpiämään, niin perjantaipäivä kuin olikin.

* * * * *

Topi palasi toiselta rannalta asioiltaan mitä mainioimmalla tuulella, alkoipa ihan itse palaa puraistessaan jutellakin:

»— terveisiä — ja — tulevat — pyhäaamuna — heinämiehet.»

Serukka kiitteli terveisistä ja kysyi, kuuluiko sinne mökkiasutukseen kummempia.

»— eipä — kerrottavia — vaaleihin vain — maanantaina.»

Serukan teki mieli siihen sanoa, että niinhän ne oikeat ihmiset, mutta mitäs me! mutta ei sanonut kuitenkaan. Pelkäsi Topin vielä siitä jotakin epäilevän ja arvelevan. Vallan välinpitämättömästi hän vastasi siihenkin, kun Topi syöntinsä lomassa piimää ryypätessään kysäisi:

»— aikonut — sinne — sinä —?»

»Mitäpä minä sinne pakkautumaan, naisihminen, miesten menoihin. Menkööt miehet, jotka ovat mennäkseen. Ja tokkopa tuolla naisia kovin kaivattaneekaan.»

Mutta eipä nähnyt Serukka, mitenkä Topin silmissä tuopin sisässä välähti vallan kuin veitikka ja huulille herähti haipuvaksi hetkeksi hymyn irvistys.

Kun Serukka oli sinä ehtoona iltalypsyllään, istui Topi ikkunanaluspenkillään kokonaisen tunnin miettien ja tupakoiden niin, että tupa oli Serukan saapuessa kuin sakean sumun vallassa.

Sinä yönä nukkui Topi saunan ja illallisen päälle sikeästi ja levollisesti, kääntymättä kertaakaan ja urahtamattakaan unissaan.

»Tottapa lie uupunut soutaa luppaistessaan», arveli Serukka Topin viereen venähtäessään ja kahmaistessaan korvilleen peitettä.

XI

Lauantaipäivä oli tyyni, poutainen ja paahteinen, niin että siihen oli kaikki sulaa sitkahtaa. Luonto vallan kuin läähätti viikkokautista kuumuutta, ja joka paikka kahisi kuivuutta. Eläimet laahustivat laidunmaillaan kieli riipuksissa ja etsivät sakeimpia lehtosiimeiköitä, ja missä vain vesilätäkön tiellään tapasivat, niin siinä joivat haljetakseen.

Ei ollut ihmisistäkään kuumuuden takia paljon mihinkään, sen minkä vain välttämättömimpiä askareita tuvissaan tai pihoillaan tekivät.

Topi tosin touhusi aamulla lähteäkseen Tetrisuolle, mutta tuli jo veräjältä takaisin. Niin oli lämmin, jotta jo sillä matkalla hien otti. Sitten hän arveli, että lauantaipäiväkinhän tuo oli eikä siitä suon kääntämisestä olisi lyhyenä juhla-aattona mitään tuloksellista tullutkaan.

Kun hän ei viitsinyt venyä koko päivää vallan jouten, astella luppasi hän valkamaan, otti saunan seinustalta pari verkkoa ja kävi ne laskemassa lahden toiselle rannalle. Oikeastaan hän teki sen tarkoituksella ja pitkän pohdinnan tuloksena, vaikkei virkkanut siitä Serukalle mitään. Valkamaan palattuaan hän siivosi nuottaveneen siihen keräytyneestä pärröstä, hiekasta, kaislankorsista, kalansuomuista ja lennähtäneistä lehdistä, väänsi rantakoivikosta uudet hankavitsat ja nosti saunan kupeelta kahdet parit airoja veneeseen.

Niissä touhuissaan hän kaiken aikaa myhähteli ja mielissään murahteli.

Pihaan tultuaan hän tuumiskeli, mihin töihin tarttuisi. Äkkiä hän muisti, että palturimaahan se voi tällaisella tulisella ilmalla kuivaa siihen paikkaan ja nuutua piloille. Se vaati varmasti vettä.

Niinpähän oli! Lehdet luupottivat aivan alaskäsin, ja latvakin oli jo miltei rentona riippumassa. Maa oli palturien juurilla käynyt kovaksi kamaraksi, jopa joissakin kohdin halkeillutkin. Samanlaisena se näkyi olevan Serukankin penkki, johon oli jo joitakin taimen alkuja maan povesta työntäytynyt.

Huolestuttavan havaintonsa tehtyään Topi kantoi kymmenisen sangollista rantavettä ja kasteli kaikki penkit, Serukankin. Sen tehtyään hän läksi aittaan ja alkoi katsella valmiiksi heinäntekovehkeitä. Viikatteet hän kantoi aitan nurkansalvoksiin riippumaan ja haravat asetti seinää vasten seisoa sojottamaan. Siitäpähän ne sitten löysi. Kun ei ollut enää muuta, mihin tarttua, läksi hän läävän varjoisalle seinämälle ja alkoi pienennellä vanhoja aidaksia polttopuiksi.

Mikähän lie ollutkin — kuumuus vai pyhäaaton tietoisuus — kun ei tahtonut oikein mikään luistaa eikä missään rauhallisesti viihtyä. Niin oli vain kumman levotonta ja vallan kuin olisi jotakin odottanut, vaikkei tiennyt mitä.

Kumman rauhaton Serukkakin oli. Työ ei tahtonut sujua häneltäkään. Yrittipä mitä tahansa, niin kovin se vaikealta ja vastenmieliseltä tuntui eikä tahtonut yhdessä paikassa tulla pysytyksi millään. Sai hän kuitenkin pirtin siistityksi ja huonekalut pyhäksi pestä hotaistuksi, karjan lypsetyksi ja maidon hoidelluksi sekä pannuksi ruoan pöytään. Mutta kun hän sitten istuutui ja ryhtyi paikkaamaan omia ja Topin alusvaatteita, niin kesken piti heittää. Ei näet tahtonut löytyä nyytistä sopivia paikkatilkkuja, sitten katosi neula, keritsimet tuntuivat tylsiltä eikäpä näkökään ollut oikein ottava. Pois hän pani ompeluksensa ja alkoi katsella, mitä Topi pihamaalla puuhaili. Näkyi pienentelevän polttopuita.

Serukkakin läksi pihalle. Seisoskellessaan siellä pirtin portaiden edessä ja miettiessään, mihin menisi, hän muisti kukkamaansa ja läksi sitä katsomaan.

Penkki, samoin kuin Topinkin palturipenkit, näyttivät kylläkin kuohkeapintaisilta ja möyheiltä, mutta kuivia ne kai olivat tällaisella paahdepoudalla jokaikinen.

Kun Serukkaa ei haluttanut muuhunkaan ryhtyä, haki hän saunasta yksikorvaisen kiulun ja kanteli sillä kasviksille vettä. Ensin hän kasteli oman penkkinsä ja sitten Topin, hyvästi ja huolellisesti.

Aikaisin he kumpikin palasivat sinä iltana pirttiin. Kun Serukka ehdotteli tavanmukaista lauantaisaunan lämmittämistä, jurautti Topi jolseasti:

»— en minä — hänestä — tänä iltana — mikä liekin —»

Matti ja Kattikin olivat lojuneet laiskoina ja uneliaina koko kuuman päivän. Nyt illan viileydyttyä ne virkistyivät ja alkoivat Topin ja Serukan istuessa uupuneina ja uneliaina kumpikin tahollaan ilakoida ja kiitää kilpaa pitkin pirttiä. Kyllästyttyään siihen ne ryhtyivät käpälineen ja kynsineen keplottelemaan jos joitakin paikkoja tuvassa. Siinä touhussaan työnsi Katti käpälänsä seinän ja uunin välikköönkin etsien leikkikalua. Katin käpälään sattuikin jotakin kahahtavaa, ja se alkoi kaksin jaloin penkoa sitä sieltä esille. Se oli valkea käärö, jonka Matti kaappasi heti Katilta kynsiinsä ja alkoi kiidättää pitkin permantoa ja vei vihdoin käärön Serukan eteen.

Käärö tuntui Serukasta tutulta, ja hän sieppasi sen kissoilta. Vilkaistuaan siihen ja avattuaan vikkelästi käärön, hän jäi hetkeksi tuijottamaan hämmästyneenä siihen. Sitten hän huudahti:

»Topi, täällä on se pussi!»

»— mikä —?»

»No, sepähän siemenpussi, jonka minä toin tuonnottain kirkonkylästä ja joka piti kylvää siihen sinun palturipenkkiisi.»

»— olisit — kylvänyt —»

»Minäkö? Sinunhan se oli kylvettävä, tai jos ei ollut, niin me ainakin Eveliinan kanssa arvelimme sinun kylväneen sen meidän täällä nukkuessamme.»

Topi tuijotteli kummastuneena Serukkaan ja lausui lopuksi luputustensa lomassa:

»En minä — sitä — milloinka — vaan minä — että — sinä —»

»Mitenkäpä minä olisin mitä tehnyt, kun pussi oli poissa? Arvelimme, että sinä olit sen ottanut, ja se onkin pudonnut uunin väliin. Se se nyt —! Kylvämättä kai se nyt pysyy ja pysyköönkin. Ja niinkuin sitä penkkiä on hoidettu, kitketty ja kasteltu. Eihän siinä nyt kasva kerrassaan mitään.»

»No — rikkaruohoa — kasvaa —» arveli tyynesti Topi.

»Mutta sitä minä en vain käsitä, mitenkä pussi on uunin väliin valahtanut. En minä ainakaan ole sitä sinne piilottanut.»

Topi tupakoi tuokion. Sitten hänen silmänsä sattuivat permannolla painiskeleviin kissanpentuihin.

»— minäkään — ole», huomautti hän. »Mutta — Katti ja Matti — silloin — uunilla — kun nostin —» lisäsi hän.

Serukkaa pakkasi sen kuultuaan suututtamaan, ja hän oli sanoa Topille, että olet sijankin —! Mutta sitten hän muisti, että mistäpä se lienee Topikaan semmoista osannut arvata —. Hyväähän se oli kai tarkoittanut kissoja uunille kiikutellessaan. Ja sensijaan, että olisi Topia toruskellut, helähti Serukka hekään nauruun, kaappasi kissat lattialta syliinsä ja oli toruvinaan niitä.

»Vai te, senkin vunukat, tässä tämmöistä tekemään! Annatte ensin talonväkenne suotta riidellä penkeistä, sitten isäntänne muokata yösydännä parhaan palturipenkkinsä putipuhtaaksi ja lopuksi kummankin kantaa keikutella kymmenin sangoin ja saavin kaivolta vettä viljelemättömän maan virvokkeeksi.»

Topinkin suu vetäytyi vinolleen.

Heillä olisi riittänyt riemua pitemmältäkin, ellei sitä samassa katkaissut portailta kuuluva kumina.

Tuvan ovi riipaistiin auki, ja sisään astui vanhanpuoleinen, pitkätukkainen ja röyhypartainen hartiakas mies, Mäkäräisen Mikon mökin loinen, Jeremias Pirskainen. Jeremiaksen jäljessä ilmestyi ovesta pitkänhuiskea, laiha ja luihukatseinen akka, Jeremiaksen Kunilla.

Pirskainen kohautti vanhaa, sateiden ja päivän ränsistyttämää huopahattureuhkaansa ja sanoi:

»Hyvää ehtoota ja terveisiä taloon! Tässä me nyt olemme, teidän heinäväkenne. Läksimmekin jo lauantai-iltana tänne soutaa luikuttelemaan. Onpahan siten vielä pyhä täällä lepäiltävänä, kun näet Topi arveli sen heinänteon aloitettavaksi maanantaina kukon laulaessa.»

Hän astui peremmälle ja kätteli ensin Topia ja sitten Serukkaa. Välillä hän viittasi vaimolleen ja kehoitti:

»Käy vain sinäkin, Kunilla, sieltä peremmäksi ja ala olla kuin kotonasi! Onhan täällä pirtissä tilaa puhteen pitoon ja yön me nukkua köllötämme Muhosenmäen muhjakassa saunassa.»

Kunilla tuppasi nyyttinsä ovensuupenkille ja kävi tervehtimässä talonväkeä.

»— puuta —», äännähti tervehdysten päätyttyä Topi.

»On, on puuta istua ja kyllä me tästä istuudummekin, kunhan kerkiämme», pauhasi Pirskainen, niin että pirtti raikui. Istuuduttuaan Topin viereen hän jatkoi:

»Puuta ja lämmintä, leppoisessa tuvassa. Ka, käy sinäkin istumaan, Kunilla! Vaikka tuonne karsinaan emännän puheseuraksi — eläkä seiso siinä keskellä lattiaa keekoillen.»

Kaivettuaan housuntaskustaan lyhytvartisen, isokoppaisen ja mustaksi palaneen piippunsa ja likaisen kukkaronsa hän alkoi hääräillä tupakan panossa. Kaiken aikaa hän oli kuitenkin äänessä.

»Lämmintä pirtissä, jos pihallakin. Paljonko lienee ollutkaan lämpöraateja päiväsydännä? Ei ole tullut koskaan ostetuksi sitä raativehjettä, mutta paljon se on tänä päivänä näyttänyt. Ja tuota tyyntä ja poutaa sitä on riittänyt viikkomäärin. Ka, ota pois huivi päästäsi, Kunilla, ettet siinä hikeesi huku! Niin, ja heinä se on hyötynyt kaikkialla, kasvaa ryöhännyt, ettei tahdo enää korsi korren vierellä sijaansa saada.»

Pirskaisen puhua pulpattaessa ja väliin komentaessa tikkuna istua tököttävää Kunillaansa sekä Topin töröttäessä sanatonna permantoon tuijottaen kiehautti Serukka kahvit, jota Jeremias Pirskainen joi kuusi kupillista ja olisi juonut seitsemännenkin, jos olisi annettu, laittoi sitten illallisen pöytään ja lopuksi väkensä yölevolle, Pirskaiset, kuten olivat aikoneetkin, saunaan, Matin ja Katin uunille sekä Topin ja itsensä tuvan vuoteeseen.

»Mitä varten sinä nuo Pirskaiset heinämiehiksi hankit?» kysyi hän riisuutuessaan. »Semmoiset mitä lienevätkin laiskottelijoita ja lavertelijoita. Olisihan niitä ollut kunnon ihmisiäkin.»

»— otinpahan —» murahti puolinukuksissa Topi ja alkoi kuorsata, niin että sirkkakin uunilla säikähti ja lakkasi laulamasta.

XII

Pyhäaamuna nousi Topi jo aikoja ennen Serukkaa jalkeille. Hän pukeutui puhtaisiin liinavaatteisiin, ajoi tarkoin partansa, peseytyi perinpohjaisesti, kampasi tukkansa ja pani ylleen parhaan pukunsa. Hän teki sen kaiken niin tunnontarkasti ja ähkien ja puhkien, että Serukkaa pakkasi ääneensä naurattamaan.

Mutta sitten kävi Serukka vuoteessaan vielä viroitellessaan vakaviin mietteisiin. Nythän se, sunnuntaina, olisi sinne vakipaikallekin lähdettävä, kuta aiemmin, sitä parempi, ja soudettava Petäysniemen ohitse, jossa kai Epro ja Eveliina odottaisivat. Mutta uskoisiko Topi, että Epro oli muka käskenyt käymään Eskelilässä?

Kuin kuumilla kivillä kävellen pukeutui Serukka, hänkin pyhäisiinsä, ja mietti koko ajan, miten alkaisi puhua asiasta Topille, ettei tämä mitään epäilisi. Väliin hän päätti puhua näin, väliin noin, mutta ei vain löytänyt mieleisiä sanoja. Aina kun oli juuri sattuvat sanat saamaisillaan, tulikin mieleen, ettei se usko, jos niin sanoo, ja niin piti aloittaa sama seulominen alusta.

Hän ei ollut vielä asiasta, ei ensi sanastakaan selvillä, kun Topi valmiiksi pukeutuneena pistäytyi pihalle ja tuntui ryhtyvän siellä juttelemaan aamukahviaan kärkkymään kiirehtineen Pirskaisen kanssa. Silloin tuli Serukalle jo hätä ja tuska, ettei se vain jää sinne suulaan Pirskaisen tarinoille tuntikausiksi.

Serukka kiehautti tavallista joutuisammin einekahvin ja ehätti pyytämään Topia ja Pirskaista pirttiin sitä juomaan. Siihen saapui Kunillakin kupilleen.

Kun ei Pirskainen akkoineen näyttänyt aikovankaan poistua pirtistä, juoksutti Serukka aitasta pöytään leipää, kalaa, voita ja piimää ja pani Topin ja Pirskaiset syömään. Itse hän malttoi puraista vain pari vaivaista palaa, kun piti koputella toisia ottamaan lisää, että joutuisivat syömästä.

»— sinullapa — hätä —», huomautti Topi.

»No, että pääsee tästä laittamaan tupaa edes vähän pyhäisemmäksi ja lypsyllekin. Voi olla karja kaukanakin.»

»Saattaapa se tämä meidän Kunillammekin emännän avuksi ne hatarasarvet hakea ja heruttaa», huomautti Pirskainen. »Pistä emännän pieksut siksi ajaksi jalkaasi, etteivät omat pyhäkenkäsi metsiä marssiessasi ryvety.»

Kunilla ei vastannut. Hän puri vain niin, että hiki otsalla karpaloina helmeili. Hän söikin hirmuisesti, kun pöydän ääreen pääsi. Sanottiin appavan ainakin kahden hengen veron, mutta ei tullut koskaan sen turpeammaksi.

Kun Pirskaisen joukko oli tehnyt pöydässä puhdasta jälkeä, Kunilla lähtenyt karjaa etsimään ja lypsämään ja Jeremias vetäytynyt aitan varjoon ruokalevolle, töräytti ikkunanjaluspenkillä piippuineen ähräilevä Topi äkkiä Serukalle:

»Voit lähteä — soutajaksi — verkolle —»

Serukkaa miltei hyvästä mielestä hypähytti. Siellä vesillähän sitä saattoikin Topille sanoa siitä Eskelilään menosta ja jos tarvitsisi, olla vieraiden ihmisten näkemättä ja kuulematta vaikka vähän suuttuvinaankin, jos ei se olisi uskoakseen tai taipuisi lähtemään.

Kiireesti korjasi Serukka pöydältä ruokien rippeet, haki huivinsa ja oli valmis lähtemään Topin toveriksi, vieläpä hätyytteli tätä joutumaankin.

Topi täytti kuitenkin vielä kukkaronsa pullolleen palturista ja etsiä kyhni itselleen täyden tulitikkulaatikon, ennenkuin suoriutui valkamaan väännättelemään.

Rantaan tultua työnsi Topi nuottaveneen vesille, käskien Serukan nousemaan siihen.

»Mitä sinä nuottaveneestä?» kysyi kummastellen Serukka. »Eikö sinne olisi onkiveneelläkin päässyt?»

»— märkiä — verkkoja — venelasti — ja — vuotaakin — toinen —»

»Ja kahdet airotkin? Olisit heittänyt pois painamasta.»

Topi astui jo veneeseen.

»— enpä — minä —»

»Milloinka se onkivene on vuodon saanut?» uteli vielä Serukka.

»— minä — mistä — sitä —»

Serukan noustua veneeseen ja asetuttua keulatuhdolle soutamaan työnteli Topi seisoaltaan venettä väljemmälle vedelle. Sinne saavuttua hän asettui istumaan, ei perätuhdolle melomaan, vaan alihangoille hänkin soutamaan.

»Soutamaanko sitä sinäkin rupeat?» ihmetteli Serukka. »Olisihan tästä päästy yksilläkin souduilla.»

Vedellen jo täysin hartiavoimin jurautti Topi yksikantaan:

»— matkaa — pitemmältä —»

»Mutta tuonnehan sinä olet vienyt verkkosi tavallisesti Korpismäen puolelle, toiselle rannalle, josta sanot parhaiten saatavan. Ja — mi-mihinkä sinä, kun ihan selville selkävesille väkisin vääntelet…?»

Serukka oli näet yritellyt kääntää veneen keulaa lahden toiselle rannalle, mutta Topi vänkäsikin aina, milloin toisella, milloin toisella airolla voimakkaammin ja vinhemmin vetäisten veneen suoraan selälle. Vene koukutteli ja mutkitteli jonkun matkaa, kunnes Topi ärähti äkäisesti:

»— vänkäilemättä — siinä! Suoraan —!»

Serukan sydäntä kouraisi Topin ärjäisy. Hän nieleskeli vähän aikaa mielipahaansa ja sai sitten arasti kysytyksi:

»Mutta minnekä sinä ja mitä sinä oikeastaan meinaat —?»

Topi kiskoi tovin päätään kääntämättä. Sitten kuului alahangoilta:

»— sinä — et — muuten — luvannut — niin — minä —»

»Mitä luvannut?»

»— lähteäpä —»

»Mihinkä lähteä?»

»Ka — kirkolle — viivoittamaan —»

Silloin selvisi Serukalle, että Topi tahtoi viedä hänet väkisten vaalipaikalle kirkonkylään. Se oli saanut päähänsä, ettei hän muuten lähtisi. Sentähden se oli narrannut tälle verkkomatkalle ja kun sai veneeseen, niin käänsikin kirkolle.

Sitä se olikin sitten viime aikoina niin ankarasti ajatellut ja miettinyt, mitenkä tekisi, kunnes oli keksinyt tämän keinon.

Serukkaa olisi jo naurattanut niin että —! Mutta ei kuitenkaan uskaltanut. Voi vielä Topi suuttua ja kääntyä kesken matkan. Ja vaikka häntä halutti veistellä Topille, että vie sinä, minä vikisen, ole viepinäsi väkisten, sanoikin hän vain:

»Enhän minä niin jyrkästi — ja kun olet nyt kerran veneeseesi viekoitellut, niin mennään häntä sitten. Kun vain tulisivat poissa ollessa kotona kunnolleen toimeen ja työt tekisivät ja Mattia ja Kattiakin katsoisivat —»

Topi käänsi pikkuisen päätään keulaan päin ja ilmoitti:

»Minä — Pirskaiselle — että — kylään me — täksi ja huomiseksi —»

»No, hyvä, kun edes sanoit.»

Vene mennä viilsi kaksilla souduilla silotyyntä vedenpintaa keveästi ja veden keulan edessä vilkkaasti loristessa. Topi ja Serukka, järvenranta-asukkaat, olivat tottuneita ja kovia soutajia molemmat, ja kun matkan määrä oli selvinnyt Serukallekin, veti hän airoillaan kuin hartaasta halusta. Topi kääntyi tuon tuostakin katsomaan keulan suuntaa ja ohjaili airoillaan venettä.

Hiki helmeili jo kirkkaina pisarina kummankin otsalla. Serukka heitti huivinsa ja Topi nuttunsa, ja sitten alkoi taas tarmokas ja tahdikas soutu.

Kotiranta oli jo kaukana, ja Kaislalahti häämöitti vain epäselvänä metsäjuovan reunustamana poukamana. Mutta korkea ja jylhä Korpismäki kohotti vielä kauan kyömyharjaansa kohti vaaleansinistä taivaankannen kupuraa.

Monet niemet, nimettömät ja nimelliset, monet niemien kupeitse kauas maan sisään luikertelevat lahdet, monet veden peiliin päilyvät saaret ja saarien väliset autereiset salmet oli jo sivuutettu ja tuonpuolinen ranta alkoi selvetä sumuntapaisesta yksitoikkoisesta suoraviivaisuudestaan mäiksi, niemiksi, saariksi ja salmiksi. Oikealla kädellä näkyi Petäysniemen korpikärki.

Silloin Serukka heitti hetkeksi soutamisensa, kahmasi suuhunsa kourallaan laidan yli vettä, vilkaisi niemeen ja huomautti Topille:

»Mikähän kumman valkea se tuolla Petäysniemen nenässä vilkkaa? Näyttää kuin olisi joku siellä jotakin niinkuin vaatetta tai muuta heiluttamassa.»

Topikin heitti soutamisensa ja katsahti niemeen.

»Lehmä!» sanoi hän ja alkoi ladata piippuaan.

»Ei se mikä lehmä tuollainen kuin ilmassa liehuva ja mikä vilkuttavainen. Kun ei liene ihmisiä?»

Topi katsoi taas niemeen.

»— minä — sieltä — mitä —»

»No, mutta näkyyhän tuo toki ihan selvästi. Ihminenhän siellä onkin, kun ei liene kaksikin ihmistä. Antavat meille merkkejä.»

»— mitä — merkkejä —?»

»Voivat olla ja niinkuin ne ovatkin kirkolle menijöitä nekin, vaikkei niillä ole venettä. Kun näkivät meidän soutavan, niin alkoivat vilkuttaa, että ottaa veneeseen. Voivat olla tuttujakin. Pitäisi ihan käydä katsomassa. Eihän tuonne ole pitkä matkakaan. Ja samalla saattaisi levähtääkin.»

Topi mietti ja polttaa luputteli pitkän tovin. Sitten hän kopisti piippunsa veneen laitaan, sylkäisi kouriinsa, tarttui airoihinsa ja käänsi veneen yhdellä vetäisyllä päin Petäysnientä.

Ihmisiähän siellä oli ja tuttuja olikin: Eskelilän Epro ja Eveliina.

»Oltiin tässä aikeissa vaaliin, vaan kun meillä on niin vanha ja vuotava vene, niin ei uskallettu sillä lähteäkään. Silloin pälkähti päähäni pistäytyä tänne niemennenään katsomaan, olisiko ketä kirkolle soutajaa, joka ottaisi mukaansa», selitti Eveliina. »Ja tuskin oli tähän tultu, kun jo näimme teidän Kaislalahdelta käsin soutelevan. Odotimme, kunnes kohdalle ehditte, ja minä aloin huiskuttaa esiliinallani. Ja huomasittepas!»

»No, vähällä piti, ettei huomattu», sanoi Serukka. »Ellen minä olisi heittänyt hetkeksi soutuani ryypätäkseni janooni vettä, niin sivuitsepa olisi solahdettu. Mutta silloin minä näin täältä jotakin niinkuin valkean vilkuttamista ja huomautin Topillekin. Topi arveli kuitenkin lehmäksi.»

Topi oli Epron kanssa kokastanut veneen ja astunut maihin. Kätellessään
Eproa ja Eveliinaa hän sanoi:

»— minä — kun — ei kantanut — katse —»

»Mutta minä sanoin silloin, että ihmisiä ne ovat, kirkolle käkeäviä, ja sain Topin lähtemään katsomaan. Ja oikeassapas olin kun olinkin.»

Eprokin yhtyi keskusteluun.

»Meille tuli tässä odotellessa jo nälkä», sanoi hän. »Olimme parhaillamme syömään rupeamassa, kun Eveliina alkoi huiskuttaa. Ruoka on vielä tuolla kalliolla levällään. Niin että eiköhän lähdetä ja syödä kaikki neljä? Kaipa se teillekin jo pala kelpaa, Muhosenmäeltä soudeltuanne.»

Eveliina oli levittänyt kalliolle putipuhtaalle liinalle maukkaat eväät ruis- ja rieskaleipineen, muurilettuineen, isoine voirasioineen, suolasiikoineen, läskineen, palvilihoineen ja monine muine sekä palanpainimeksi kannun piimää ja toisen maitoa.

Istuutuen eväiden ympärille he söivät hetken hartaasti ja haastelematta. Topi varsinkin leikkeli paksut palat leipää ja siveli siististi voita päälle sekä voin peitoksi valtavat viipaleet läskiä. Sitten hän joi pitkin siemauksin piimää palan kostukkeeksi. Mutta kun hän oli pahimman nälkänsä tyydyttänyt, tarttui hän äkkiä voirasiaan ja käänteli sitä kotvan kämmenissään. Laskien rasian sitten takaisin liinalle hän tokaisi rasiaan viitaten: »Meidän!»

Serukan ja Eveliinan huulet alkoivat mukavasti mutruilla ja Eprokin veti suutaan vinoon. Mutta kun Topi jonkun ajan kuluttua tarttui samalla tavalla piimäkannuun ja jurautti, että »Muhosenmäeltä», eivät he malttaneet enää pysyä vakavina, vaan helähtivät kolmisin kaikuvaan nauruun.

Kun Topi ei näyttänyt tajuavan naurun syytä ja ettei hän suuttuisi, ehättivät Serukka ja Eveliina kilpaa kertomaan hänelle ilonsa aiheen ja keksimänsä kujeen.

He olivat jo Eveliinan Muhosenmäellä käydessä päättäneet, että molemmista mökeistä mennään vaaliin. Kun Topi ja Serukka sitten kävivät Eskelilässä, sopivat naiset vielä matkan yksityiskohdista. Serukka oli luvannut houkutella Topin matkalle ja käskenyt Eveliinan puolestaan tuoda Epron pyhäaamuksi Petäysniemeen, josta Topi ja Serukka heidät hakisivat veneeseensä. Ettei Topi mitään huomaisi, oli Serukka laittanut Eskelilän lasten mukana eväätkin jo Eskelilään tänne niemeen tuotaviksi. Eprolla ja Eveliinalla oli omat eväät toisessa kontissa. Kun Topi ja Serukka sitten tulivat, oli Epro käskenyt Eveliinan panna ruoan esille, että Topi ja Serukka saisivat nälkäänsä syödä ja ettei Topi suuttuisi, sillä harvoinhan mies ruoan ääressä riitaa rakentaa.

»Ja ethän sinä toki, suunnan mies, suutukaan naisten kujeista, he he», sanoi Epro. »Ensin minäkin vähän epäröin tähän leikkiin yhtymistä, mutta sitten arvelin, että leikki sijansa saakoon, ja lankesin kiusaukseen, he, he! Harvoinhan sitä täällä salossa leikkiä lyödään ja vielä niukemmin nauretaan, he, he!»

Topin otsa oli mennyt ryppyihin, ja hänen suutaan tuon tuostakin vetäisi hermostuneesti. Hän tuijotti kiinteästi kallioon, mutta ei sanonut mitään.

Sen huomattuaan riensi Serukka reippaasti kertomaan, mitenkä Topi puolestaan oli tänä aamuna tehnyt hänelle kekseliään kolttosen. Kun Serukka oli juuri ollut pulassa ja pälkähässä, mitenkä saisi Topin tälle matkalle, oli Topi tahtonut häntä muka verkolle. Ja kun oli veneeseensä saanut, niin oli kääntänyt hänen vastaan soutaa ponnistellessaan veneen selkävesille ja itse tuonut hänet väkisten tänne, jonneka Serukan oli ollut Topi tuotava.

Serukan kertomus herätti vielä vilkkaampaa iloa, ja kolmisin kehuivat ja kiittelivät Epro, Eveliina ja Serukka Topin oveluutta. Ja kun vielä Epro löi Topia olalle ja iski silmää naisille ja sanoi, ettei se miesväkikään ole niin tylsällä kirveellä tehtyä kuin naisväki usein luulee, niin jopa vetäytyi Topinkin totinen naama juoheammaksi, ja hänen huulilleen ilmestyi hymyn irvistys.

Pari paksua ja pulleaa savua vetäistyään ja suitsutettuaan ne lyhyinä pulpahduksina toisesta suupielestään hän jurautti:

»Joo!»

* * * * *

Matkaa jatkettiin neljin hengin. Eveliina ja Serukka soutivat kahden ylähangoilla. Epro veteli yksin alahangoilla, ja Topi törötti meloskellen perässä.

Naisten supatellessa ja rupatellessa ja miesten tarinoidessa hitaasti, mutta hartaasti kaikenlaisista asioista, viljan kasvuista, heinänteoista, vaaleista ja mille listalle se oli se punainen piirto pistettävä, solahti matka kilometri kilometriltä miltei huomaamatta. Selkävesiltä soudettiin kapeammille reiteille, korpiset ja koleammat maisemat kävivät harvinaisemmiksi ja viljellyt seudut tiheämmiksi, suuret salometsät vaihtuivat laajojen lainehtivien peltojen ja laidunmaiden piirittämiksi asunnoiksi, neitseelliset, kirveen koskemattomat niemet vilkkaiksi tukki- ja halkolastaamoiksi, raivaamattomat ryteikkörannat siroiksi ja siisteiksi laiva- ja venevalkamiksi, kunnes vihdoin pitkän ja puuttoman Kirkonsalmen rantamalta aukeni katseen eteen laaja-alainen kirkonkylä punaisine taloineen, rehevine pikkuviljelyksineen ja vilkkaine ihmisvilinöineen. Ja kun vielä sivuutettiin salmen keskellä kyyhöttävä pitkä ja pyöreäharjainen Pänninsaari ja kappalaispapin Rantalanniemi, näkyi jo korkealla kummullaan vanha, keltainen puukirkkokin ja sen vierellä suippotorninen kellotapuli sekä niiden takaa maantien koivukujanteen päässä laaksonteessa taitekattoinen pappila riippakoivujen ja komeiden haapojen keskessä.

Topilla, Serukalla, Eprolla ja Eveliinalla ei ollut kuitenkaan asiaa kirkolle, kun päiväjumalanpalvelus oli jo päättymässä ja he aikoivatkin iltakirkkoon. Sentähden he laskivatkin veneensä haudankaivaja Huttusen rantaan. Huttula oli heidän kaikkien kirkkokortteerinsa ja lähellä vaalipaikkaa, kirkonkylän kookasta kansakoulua.

XIII

Vaalit olivat ohitse, ja Topi, Serukka, Epro ja Eveliina soutamassa pitkin salmia ja selkiä kotiinsa.

Paljon heille, suurten salojen koruttomille korpimökkiasukkaille, oli kirkonkylässä käydessä ja vaaleissa ollessa sattunut ja paljon heillä oli näkemistään ja kuulemistaan toisilleen kertomistakin. He haastelivat väliin vuorotellen, väliin kaikki yhtaikaa, paitsi Topi, joka törötti piippuaan luputellen melan varressa ja jurautti vain tuolloin tällöin toisten puheiden sekaan sanasen.

Serukka ja Eveliina kertoivat ties kuinka monennen kerran siitä, mitenkä heidät oli sunnuntaina iltakirkosta palatessa kirkkotarhan portilla tavannut itse rovasti ja paneutunut oikein puheikkain heidän kanssaan. Oli kysynyt, että vaaliinko sitä oli saavuttu ja olivatko miehetkin mukana? He olivat vastanneet, että kirkkoonhan sitä toki oli etupäässä tultu, mutta että samalla matkallahan sitä saattoi sen viivankin vetäistä, jos niiksi tulisi. Siihen oli silloin rovasti sanonut, että hyvähän se on kirkossakin käydä, mutta että siihenhän oli tilaisuutta joka sunnuntai, mutta vaaleihin vain joka kolmas vuosi, ja lisännyt, jotta tavallaanhan se on pyhää toimitusta sekin, kun täyttää kullekin säädetyn kansalaisvelvollisuutensa maansa ja valtionsa eduksi ja onneksi. Siitähän se koituu kansan arvonanto korkeimmallekin, jonka lahjaa ja hyvyyttä ne ovat tällaiset viivainvedotkin ja äänestystilaisuudet.

Niin oli rovasti puhunut kauniisti ja kehoittavasti, että oikein tahtoi itkettää. Lopuksi oli lausunut olevansa ihan liikutettu, kun kaukaisilta salomailtakin oli saavuttu sitä viivoittamisvelvollisuutta täyttämään ja tällaisessa uudessa merkkitilaisuudessa mukana olemaan. Ja kättä pitäen oli sitten hyvästinsä heittänyt ja terveyttä ja rauhaa toivottanut.

Semmoiselta pyhältä ja juhlalliselta se oli vaalitoimitus Eprostakin tuntunut. Miltei vapisemaan ja arkailemaan oli pannut aikamiehen, kun Eveliinan kanssa sinne vaalihuoneeseen astui. Eikä tahtonut siellä verhon takanakaan vielä tasapainoon päästä. Mutta kun sen verhon sivuitse kurkisti ja katsoi tarkemmin, keitä siellä pitkän pöydän ääressä istui, ja tunsi ne tutuiksi miehiksi, niin rauhoittui. Näkyi istuvan siellä henkiherra, kirkonkylän kauppias, suntio Silvennoinen, puuseppä Paavila ja räätäli Rekola. Vavahtamattomin käsin hän sitten olikin sen viivan vetäissyt, kääntänyt listan taitteilleen, vienyt leimattavaksi ja siihen uurnaan kolosta solauttanut.

Mutta pitkäksi aikaa se toimitus varmasti mieleen jäi.

Mukavammin se oli käynyt Eveliinalle. Niin hätääntyi, ettei kyennyt edes omaa nimeäänkään täysin tiettäväksi tekemään. Kun näet henkiherra kysyi, kuka hän oli ja missä asui, niin ei muistanut niiatakaan eikä saanut pitkään toviin sanaakaan suustaan. Teki mieli jo pyytää Eproa siihen avuksi, mutta muisti, ettei siinä tilaisuudessa saanut toisen apuun turvautua eikä uskaltanut, että jos epäävät sitten koko viivoittamisenkin. Viimein sai toki sammalletuksi, että oli Eveliina Eskelinen, pappilan mökistä sieltä Petäysniemen korvesta. Silloin oli henkiherra sanonut, että »Jaahah, emäntä Eveliina Eskelinen Petäjäniemeltä pappilan alueelta», ja antanut sen lipun.

Mutta kun sitten lipun sai, niin alkoi katsella, että mihinkä se oli
Epro eksynyt ja kun ei nähnyt, niin hölmistyi, jotta mihinkä mennä.

Silloin oli siihen tulla tupsahtanut muuan nuori neiti-ihminen — kuului olleen kirkonkylän opettajatar — ja sanoi, että emäntä on hyvä ja tulee tänne, täällä on vapaa äänestyspaikka. Sen neuvomana hän sitten hetkahtavin polvin oli puikahtanut sinne sermin taa ja sai siellä viivoitetuksi. Mutta päätä vielä vallan kuin viepotti, kun piti viedä se lippu niille herroille leimailtavaksi ja siihen kuurnaan tipauttaa.

Horjuen hän astui salista ja kun pihalle pääsi, niin ihan piti piiloutua pikkuiseksi aikaa pihamaan halkopinon taa ja itkeä pirauttaa. Niin oli tuntunut se viivoitteleminen suurelta ja peloittavalta.

Toista se oli ollut Serukan äänestäminen, reilua ja ujostelematonta, mutta Serukkahan oli palvellutkin nuorempana pappilassa ja tottunut olemaan ihmisten seassa. Niin oli sanonut ruokatunnillaan Eprolle suntio ja kuvannut, mitenkä kävi.

»Se oli tämä Serukka astunut Topin edellä sinne pöydän ja herrojen luo ja niiannut ja jokaista kädestä tervehtinyt ja sanonut, että terve, terve ja terveisiä sieltä meidän Muhosenmäeltä. Tultiin sieltäkin tätä kansalaistoimitusta suorittamaan ja viivaa vetämään. Ja kun herrat olivat katsoneet, että kuka on, niin oli tämä sanonut, että ettepä taida muut tunteakaan kuin suntio ja tämä kauppias, jolta me kaikki ostokset otamme. Sinkkosia minä olen, oli sanonut, Serahviina Sinkkonen, vaikka taitaa olla kirjoissa Toropainen, kun on Topi Toropaisen kanssa jo kymmeniä vuosia yksissä asuttu. Silloin olivat herrat sanoneet, että selvä on, ja antaneet lipun.»

Serukkaa nauratti ja vähän ujostuttikin kuulla Epron kertovan, mitä oli suntio — hyvä suntio muutoin se Silvennoinen — sanonut.

»No, mitäs joutavia», sanoi hän Eprolle. »Pakkasihan se peloittamaan minuakin, mutta sitten rohkaisin itseni ja ajattelin, että eipähän se pelolla parane enää, kun on tänne asti tultu ja lain pykälät täytettävä. Ja sitten, kun sen lipun sain, niin katsoin, että minnekä ne muut ihmiset menevät, ja niin sujahdin minäkin sen suojuksen taa. Se samainen neiti-ihminen yritti tulla minullekin avuksi, mutta minä vain niiasin ja sanoin, että eiköpä tämä tulle tehdyksi avuttakin, kun on niin paljon tästä puhuttu ja neuvottu. Tänä aamuna vielä haudankaivaja Huttusen Sohvikin neuvoi. Niin minä sitten sen viivani vetäisin ja vein lippuni suntiolle, joka siihen painoi sen pyörylän ja käski vain laskea laatikkoon. Mutta ennenkuin laskin, niin katsoin vielä sitä sikelliä, jotta sattuiko selvä, ja kun ei sattunut, niin kysäisin Silvennoiselta — se kun on semmoinen alentuvainen ja mukava mies — että näinköhän tämä nyt tällä merkillä menee? Silvennoinen sanoi, että varmasti. No, omapahan on syynne, jos ei välttämään sattuisi, sanoin minä ja luikahutin lipun laatikkoon.»

»Ja kun tämä Serukka oli ollut ovella menossa, niin oli henkiherra sanonut suntiolle, että siinäpä oli teerevä eukko», nauroi Epro.

»No, mikähän lienee», arveli Serukka. »Oudolta ja somalta se toimitus vain tuntui, kun näin jälkeenpäin ajattelen», tunnusti hän.

»Mutta tämän Topukan, töröttäjän, hi, hi, viivoittaminen se vasta vetämistä oli», lisäsi Serukka nauraen ja loi ujon silmäyksen perätuhdolla istua jököttävään Topiin. »Tämä oli astua ensin sinne saliin tuo ainainen piippunsa suussaan ja olisi kai astunutkin, ellen minä ovella kääntynyt katsomaan ja kuiskannut, että heitähän nyt edes siksi ajaksi, että ehdit äänestää, hi, hi! Ja silloin hän sukellutti sen taskuunsa.»

»— ei — tullut — huomatuksi —» äännähti Topi hymyn irvistyksen hiiviskellessä huulilla.

»Sitten tämä astua junttasi vaaliherrojen luokse ja sanoi, että:

'— minä sitä — kanttoria — kolmekymmentäkaksi —'

'Jahah, kukas te sitten olette?' tuntui henkiherra kysyvän.

'— minä — Topi —'

'Sukunimenne?'

'— minä —'

Eikä tämä olisi selvinnyt sitä sanomaan, eikö liene muistanut vai miten lienee — ellen minä sinne suojuksen taa mennessäni niille herroille kuiskannut, jotta Toropainen se on, Topi Toropainen, samoilta mäkimailta kuin minäkin.

Ja kun tämä sai sitten sen lipun ja pääsi sen suojuksen taa, niin ainakin varttitunnin viipyi. Tuntui katkaisevan sen kynänkin, niin että piti välillä vuolla ja…»

»— pitkä — terä —» murahti Topi Serukan puheeseen.

»Mutta selvähän siitä tuli», jatkoi Serukka. »Ja varma viiva siitä on tullutkin, sillä minkä tämä tekee, niin tyhjää typertymättä se sen suorittaa», kehaisi Serukka.

»Ilmankos tämä sitten sanoikin, kun meidät haudankaivajassa tapasi, että siellä kai se viiva nyt olla vököttää», nauroi Eveliina.

»Ja tarjosi koko tälle meidän matkueellemme vehnäskahvit», lisäsi Epro.

Topi veti piipustaan loppuhenkoset, kopisti kopan tyhjäksi veneen laitaan ja vastasi kehumisiin ja imarteluihin yksikantaan:

»Ovat — ne — viivoittajaiset — semmoiset—»

»Ovathan ne», myönteli Eprokin, »mutta ei niitä siltä tarvitsisi olla niinkään usein. Se tämä saloeläjä viihtyy paremmin omissa oloissaan, korpimajassaan kuin juhlallisissa väenkokouksissa.»

Alkumatkasta vilkkaana ja vuolaana virtaillut juttelu alkoi väsähtää ja vaimeta, kuta kauemmaksi kirkonkylästä tultiin. Ja kun maisemat muuttuivat tutuiksi ja omiksi, toivat ne tullessaan kullekin mieleen kodin ja sen hiljaiselämän. Jokainen koetti jouduttaa soutuaan, että matka lyhenisi nopeammin ja päättyisi pikemmin.

Petäysniemeen päästyä laskettiin Epro ja Eveliina maalle.
Hyvästellessään Topia tiedusti vielä Epro:

»Mutta sanohan, Topi, minkä tähden sinä kuuluit ottaneen ne Pirskaiset, laiskat lorvit ja laasaajat, koti- ja heinämiehiksesi etkä ottanut muita?»

Topi irvisti naurahduksen tapaista.

»Ovat niitä — sosiaaneja — ratteja — että kaksi viivaa — vähemmän —»

»Vai siksi! Etteivät päässeet sinne vaalipaikalle omia paasaajiaan pännäilemään, he he, he!»

»Niin — ratteja —»

Serukka loi silloin Topiin niin kauniin ja kiitollisen katseen, että oikein omaakin sydäntä hemaisi, ja punastui kuin vihille vietävä tyttö.

* * * * *

Kun Topi ja Serukka soutelivat väsyneinä ja vaiteliaina kotivalkamaansa, tehdä tuhersi heinäkuun hämyinen ilta hidasta loppuaan. Muhosenmäen matalaa mökkiä, aittatettaraa ja läävälättänää syleili jo enteilevän yön hiipivä himmeys, Kaislalahden soiselta pohjoisrannalta pursuili pitkänä lelluilevana pilvenä viileää sumua, lännen ranteilla, kaukaisten korpien yllä sammuili vitkaan ruskon väljä viiru, veräjän takaa kalkahteli kaihoisasti.

Kullankukan kello ja kantautui Perhon hiljainen hirnahdus — —

Pirskaisen perhe oli jo mennyt saunaan levolle, koskapa sieltä kuului sirkan sirityksen säestämänä Jeremiaan voimakas ja Kunillan kainompi kuorsuunkehruu.

Jättäen Topin laittelemaan venettä teloilleen kiirehti Serukka edeltäpäin pirttiin katsomaan oliko kaikki kohdallaan ja kunnossa.

Huomattuaan siellä lieden lämpimässä kyljessä toisiinsa kietoutuneet kissanpojat hän kumartui silittelemään hellällä kädellä niiden pehmoisia ja lämpimiä, silkinhienoja selkiä ja kuiskasi:

»Kotonahan ne toki nämäkin, vunukat, lankakerät, lapset —»

Tupaan astua töröttelevä Topi laski piippunsa ikkunanpenkille jäähtymään, riisui verkalleen takkinsa ja kenkänsä, venytteli voimakkaasti, haukotteli hartaasti kertaan pariin ja ähkäisi tyytyväisenä:

»— huomenna — heinään — heiskumaan — Serukka —»

»Niin, omalle Muhosenmäelle, Topukka ukko—», vastasi lämmin värähdys äänessään Serukka.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK UKOSTA, AKASTA JA KAHDESTA KISSANPOJASTA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- UKOSTA, AKASTA JA KAHDESTA KISSANPOJASTA
- I
- II
- III
- IV
- V
- VI
- VII
- VIII
- IX
- X
- XI
- XII
- XIII
- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE