The Project Gutenberg eBook of Lalli: Murhenäytelmä viidessä näytöksessä

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Lalli: Murhenäytelmä viidessä näytöksessä

Author: Evald Ferdinand Jahnsson

Release date: February 12, 2007 [eBook #20573]

Language: Finnish

Credits: Produced by Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK LALLI: MURHENÄYTELMÄ VIIDESSÄ NÄYTÖKSESSÄ ***

Produced by Tapio Riikonen

LALLI

Murhenäytelmä viidessä näytöksessä

Kirj.

EVALD FERDINAND JAHNSSON

Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki, 1873.

Jäsenet:

HENRIK, Upsalan pispa.

ANDRAEAS, Benediktinein priori.

JOHANNES, munkki, kaniikki Upsalassa.

MAUNU, ritari, Ruotsin valloitus-armeijan päällikkö.

KITKA, kihlakunnan vanhin.

NYYRI, hänen vaimonsa.

LALLI, rikkain Suomen ylimyksistä.

KERTTU, hänen vaimonsa.

ILMARI, heidän 6:vuotias poikansa.

SORRI | talonpoikia.

TARVO |

KAARLO, Pispa Henrikin palvelia.

TAIMO, Lallin palveluksessa.

Vanha tietäjä, Kaksi lähettilästä, Töllin isäntä ja emäntä ja heidän lapsensa, Miehiä Lallin palveluksessa, Munkkeja, Ritareita, Ruotsin sotureita, Suomalaisia talonpoikia ja Naisia.

ENSIMÄINEN NÄYTÖS.

Ensimäinen Kohtaus.

(Näyttämö kuvaa: Kitkan talon pihaa. Vasemmalla näkyvät talon asuinhuoneet, oikealla ja perällä synkkä metsä. Keskellä pihaa seisoo vieretysten kaksi pitkää kuusta, joiden juurelle on rakettu matala kivi-alttari. Alttarilla seisoo nauhoilla sidottuna oinas.)

KITKA, suuri teurastus-veitsi kädessä, on polvillansa alttarin edessä ja katsoo hartaasti taivasta kohti. Hänen sivullansa VANHA TIETÄJÄ, polvillaan suuren rummun edessä. SUURI JOUKKO MIEHIÄ ja NAISIA kulkee avarassa ringissä kuusten ympäri, laulaen:

Ukko Jumala,

Hurskas Jumala,

Väkevä Luoja!

Ilman kantaja,

Lahjain antaja

Kansojen suoja!

Oi, kuule meitä Ukko!

Oi, auta meitä Ukko!

Yli-jumala,

Ukko Jumala

Vihasi heitä!

Ilman kantaja,

Lahjain antaja

Varjele meitä!

Oi, kuule meitä Ukko!

Oi, auta meitä Ukko!

KITKA (Juhlallisesti).

Nyt ompi hartauden hetki läsnä

Ja Ukon mieltä sopii tutkistella,

Jos on hän vihastansa luopunut

Ja meihin uudestansa suostunut.

Siis polvillanne häntä rukoilkaa,

(Kaikki lankeevat polvillensa.)

Hän mielen mieluisan ett' ilmoittaa

Ja että väkevänä turvanamme

Hän tahtois olla meille tuskissamme!

(Hetken äänetönnä oltuaan iskee hän teurastusveitsensä

oinaan rintaan. Oinas kaatuu vasemmalle kyljellensä.)

KITKA (Tuskistuneena).

Haa! — — vasemmalle!

(Hän vaipuu alttarille. Kansa osoittaa hämmästystä. Sill'aikaa

lyö Vanha tietäjä rumpua, niin että rummunnahalla oleva solki

hyppii ylös-alas.)

VANHA TIETÄJÄ (Kolkosti, herjettyään lyömästä).

Kaarneen piirihin,

Jok' ompi onnettomin kaikista,

Jäi arpa!

(Kansa osoittaa uudestaan hämmästystä. Hetken äänettömyys:)

KITKA (Hyökkää seisaallensa ja viskaa teurastusveitsensä alttarille).

Kurjuuttasi itkemään

Taas lähde kansa, onnen heittämä!

Sun kärsimykses taakkaa helpoittaa

Ei tahdo vielä taivahinen Ukko

Eik' ottaa murheen vaippaa hartioiltasi

Hän yhä suuttunut on sinulle

Ja hartaat avunhuutos hylkää hän.

Voi, on sun kohtalosi tukala,

Kun heitti sinun korkein jumala

Nojalle oman kovan onnesi

Ajalla, jolloin hänen avustaan

Ois sulla ollut tarvis suurempi

Kuin ennen milloinkaan! — Mut keinoa

En keksiä voi toista parempaa,

Kuin että yhä rukouksilla

Ja antimilla mitä runsaimmilla

Me koetamme häntä lepyttää

Ja suositella siksi että luopuu

Hän vihastansa turmiollisesta.

Kun taivaalliset joskus julmistuvat

On nöyryys paras keino ihmisillä!

(Kansa, joka on noussut seisaallensa ja suruisella mielellä

kuunnellut Kitkan puhetta, lähtee murhettansa osoittaen pois.

Vanha tietäjä seuraa kansaa.)

KITKA (Jäätyään yksinään).

Jos on hän kuollut, jota odotan,

Niin viimeisen ma toivon kadotan.

Ell'ei hän pian saavu kotia,

Niin ompi täällä kaikki hukassa!

(Hän menee verkkaan taloansa kohti.)

Toinen Kohtaus.

(Asuinpirtti Kitkan talossa. Pirtissä sivu- ja peräovi.

Sama paikka Näytöksen loppuun asti.)

KITKA ja LALLI.

KITKA (Istuu huolellisna pöydän ääressä).

LALLI (Astuu sisään).

KITKA.

Sa aave hirmuttava oletko

Ja manalainen, tänne lähtenyt

Mun kurjuuttani kovaa nauramaan?

Niin tule! Onnessani ainetta

On hahmojenkin häijyyn irvistelyyn! —

Mut ihminen jos olet, olet Lalli.

LALLI.

Siin' ette pety. — Onnen rikkautta

Ma teille toivotan ja iloa!

KITKA.

Äl' onnesta nyt virka sanaakaan!

Sen Tuonen tyttö Manalahan sousi

Ja halki hirmukosken kuljetti.

Voi surman aikaa! jota lumipään

Mun täytynyt on nähdä. — Poikani

Te rakkahat! Sun uljas muotos, Lalli,

Muistuttaa mua heistä. — Terve! — terve!

Mun luokseni ei kenkään milloinkaan

Niin toivottuna ole saapunut

Kuin sinä nyt.

LALLI.

Miss' ovat poikanne,

Mun nuoruuteni parhaat ystävät?

KITKA.

Ah siellä, siellä kaikki seitsemän,

Mist' eivät enää voine palata;

He Manattaren ovat saaliina!

Sun poissa ollessas on Syöjätär

Tääll' elon iki runsaan leikannut.

LALLI.

Niin kuulin matkallani kerrottavan,

Mut uskoa en sitä uskaltanut. —

Siis ovat murhatut kaikk' ystävämme,

Kotimme ryöstetyt ja uskonto,

Jonk' isiltämme saimme periä,

On sorrettu! — Näin mulle kerrottiin —

Mut ei tuo voine ole totta, Kitka? —

KITKA.

On toki. Henkeni ma antaisin,

Jos siten vaan sen saisin valeheksi!

Haa Lalli! Onnemme on tukala!

LALLI.

Vaan merkillistä! Kävivätpä täällä

Ennenkin samat rosvot ryöstämässä,

Monesti nähtiin heidän haaksensa

Muiskaavan suuta Suomen rannoille,

Kun kalpain melske kaikui kauaksi

Ja vesi puroissakin punerteli;

Mut häpiällä viholliset silloin —

Sen nähneeni mä muistan — pakenivat

Suut silmät veressä! Miks' ette nytkin

Surmanneet heitä?

KITKA.

Sitä sanoa

On sinun paljon helpompi, kuin meidän

Sit' oli tehdä! — Säästä moitettas!

Me emme ole sitä ansainneet,

Sill' urhoollisesti me taistelimme.

Veremme tantereella tappelun

Vertaisna kevätvirran tulvaili

Ja hurmehesta oli limainen

Ylt' ympärillä kaikki seutu. — Siinä

Nyt oivallisen sankar-kuoleman

Mun poikanikin saivat poloiset.

He rinnatuksin kaikki kaatuivat —

Sen surussani muistan iloiten —

Ja tuhansia meidän miehiä

Tupihin Tuonen heitä seurasi.

LALLI.

Oi onni kalliota kovempi,

Ett' en ma ollut läsnä!

KITKA.

Sinua

Me paljon kaipasimme, Lalli. — "Missä

On Lalli? Olkoon päällikkömme hän!"

Näin kaikki huutamaan, jotk' eivät tienneet

Sun retkestäsi Permaan. — Vaan kun siinä

Ei ollut miestä yhtäkään, jonk' arvo

Ois ollut suurempi kuin minun, siksi

Mun täytyi johtajaksi ruveta,

Mut tyhjään parhaimmatkin menivät

Mun yritykseni. — Ois suloista

Mun ollut kuolla silloin, koska kuolo

Niin monta muuta kitahansa nieli!

Sentähden vihollisten parvehen

Ma hyökkäsinkin missä oil se taajin.

Mut kuolo mua vältti. — Kaikki muut,

Mitk' eivät tappelussa kaatuneet,

Ne jäivät kirottujen saaliiksi.

Ken heistä perittyä uskoaan

Ei heittänyt, hän kohta surmattiin

Ja armo ainoastaan suotiin niille,

Joill' olis kuolo ollut parempi.

Mä noita heittiöitä tarkoitan,

Kuin häpeäksi kaiken kansamme

Nyt "Suomen kristityiksi" kutsutaan!

LALLI.

Voi kehnoja! kuin pilasivat noin

Tuon isiemme rakkaan uskonnon!

O, syökse Ukko, kiivas Jumala

Sun kostos nuoli heidän sydämiinsä!

KITKA.

Ei paremp' ollut menestyksemme,

Kun toisen kerran koimme onneainme

Ja kolmannen. — Mut moni pelosta

Nyt jälleen suostui kasteesen, jok' ompi.

Niin luulen — heille muuan tunnusmerkki

Ja pyhä tapa. — Mutta kertomani

Ei tuota tuskallemme lievitystä,

Vaan lisää katkeruutta katkeruuteen.

LALLI.

Näin pahoin asiamme käydessä

Ehk' ette meidän jumaloitamme

Niin runsaill' antimilla muistaneet

Kuin tarvis olis ollut?

KITKA.

Olutta

On virtaellut Tursan vuorella

Ja kaiken karjan parhaat tuottehet

Me teurastimme varjopuiden alla.

Siis niukoiss' antimiss' ei liene syytä

Onneemme syrjäiseen — vaan missä lienee.

LALLI.

Ja nyt … täst' edes — millä tavalla

On kotimaamme puolustettava?

KITKA.

Jo melkein olen mahdottomina

Vastustus-hankkeet kaikki pitänyt.

LALLI.

Oi, mitä kuulin — mahdottomina!

KITKA.

Siit' ällos Lalli liian kummastu.

Kun miehistämme kaikki urhokkaimmat

Jo sotaan kaatuivat, jäi epätoivo

Ja pelko jälkeenjäänein perinnöksi.

LALLI.

Siis antautuisimme? Kirous

Ja kuolema! En suostu milloinkaan

Ma siihen!

KITKA (Kolkosti).

Antautuisimme? Haa?

Me … noille murhaajille julmille!

(Nauraa kamalasti.)

Ha! ha! ha! noille verikoirille'

LALLI.

Niin keino sanokaa, mik' auttais meitä!

KITKA (Tuo muutamasta lippaasta hopeisen maljan). Olin minäkin kerran nuori. Silloin läksin samaten kuin sinä Vienaan. Kalliin tuomani sieltä on tämä malja. Katsoppas! Eikö se ole koneikkaasti tehty? Mutta se onkin Hiidessä hiottu ja Manalassa valmistettu. Sata suurta noitaa on piirtänyt kummallisia kuvia sen kylkeen mahtavia sanoja lukiessaan. Minä sain sen Lapin suurimmalta tietäjältä, jonka hengen minä Vienan maalla ollessani satuin pelastamaan. Näin sanoi hän: "Niin kauan kuin tämä malja on vihollisten valtaan joutumatta, on menestys ja onni sinua seuraava, lapset sinulle ylenevät nuorten honkain kaltaisina, synnyinmaasi kukoistaa rehoittelee vapaana ja onnellisna." Viimeisiin sanoihinsa laski hän erinomaisen painon. — "Mutta jos jostakusta Ukon erinäisestä vihasta — lisäsi hän — tämä malja kadottaa voimansa, niin laske siihen vuoden vanhaa olutta ja anna sitä juotavaksi sille, mi kansassas on parhain, maassa kalliin, ylevin. Siten saatat maljan loihtuvoiman ikuisiksi ajoiksi takaisin." (Hetken äänetönnä oltuansa.) Nyt on tuo Ukon kova vihan aika, Ja tämä malja kauan odottanut On juojaansa. — Juo sinä siitä Lalli!

LALLI.

Ei minuss' ole miestä siitä juomaan,

Niin suureen ansiohon kykenevää!

KITKA.

Sä ällös tarjottua halveksi.

LALLI.

En suinkaan … mutta…

KITKA (Keskeyttäen).

Ukon nimessä

Ja nimess' onnettoman synnyinmaasi

Ja sorrettujen kansalaistes — juo!

LALLI.

Siis teille mieliksi, mut ei sen tähden

Ett' olisin ma kansass' ylevin

Ja synnyinmaamme kalliin kantama!

(Hän juo ja laskee sitte maljan pöydälle.)

KITKA.

Niin kiitos jumalain ja taivahisten!

Nyt lähestyvät hetket hellemmät

Ja päivät paremmat taas koittavat!

(Nyyri tulee hengästyneenä.)

Kolmas Kohtaus.

KITKA, LALLI ja NYYRI.

NYYRI.

Kah Lalli täällä! Tervetultuas

Ma mielelläni sulle sanoisin.

Mut tervementyäs nyt täytyypi

Mun sanoa!… Niin… Pitkiin puheisin

Ei täss' ol' aikaa enkä tyhjiä

Ma ai'o jaaritella… Rientäkää

Siis viipymättä täältä! Paetkaa!

Pois! Pian joutukaa! O! kiireessäni

Ma henken' olin heittämäisilläni

Nyt kylästä kun juoksin kotia.

Hoh!

KITKA.

Mistä syystä pakoon menisimme?

NYYRI.

Sen sanoin jo! Vai jäikö sanomatta?

No merkillistä, jos se sanomatta

Jäi! Kummallista ihan! Jätinkö

Sen seikan sanomatta?

KITKA.

Jätit, akka!

Mut hillitse jo sanas kevättulva

Ja puhu viisaasti!

NYYRI.

Jaa viisaasti —

Niin ain' on ollut minun tapani,

Sen tiedät Kitka. — Mutta kristityt

Jo tuloss' ovat tänne!

KITKA.

Tottako

Sa puhut akka?

NYYRI.

Koska valhettelin

Sun edessäs?

LALLI.

Ma olen aseissa.

KITKA (pukeutuu aseisinsa).

Mi lempo heidät tänne opasti!

Mut lähtekämme nyt.

LALLI.

En pakene!

Me teemme vastarintaa, Kitka.

NYYRI.

Tulkaa!

(Kolme aseellista talonpoikaa tulee.)

Neljäs Kohtaus.

EDELLISET ja TULLEET.

ENSIMÄINEN TALONPOIKA.

En tänne ilosanomia kanna,

Vaan Kitka, niit' et viime aikoina

Sa tottunutkaan ole kuulemaan.

Siis tiedä…

KITKA.

Sanomattasikin tiedän

Mit' ai'ot sanoa.

ENSIMÄINEN TALONPOIKA.

Niin joudu pian

Kourista kuolon!

TOINEN TALONPOIKA.

Henkes pelasta!

KITKA.

Me uljan Sorrin tykö menemme

Ja liittolaiset sinne kutsumme.

ENSIMÄINEN TALONPOIKA

Ei Sorrin luoksi!

KITKA

Minkätähden ei

ENSIMÄINEN TALONPOIKA.

Siell' ilves-sudet äsken kävivät

Ja Sorrin kovan kiistan perästä

He sitoivat. Hän hurjast' otteli

Ja väkensä, mut turhaan!

KITKA.

Sorri parka!

Ei löydy monta hänen vertaistansa —

Jos kuinka käykin, hänen pelastamme.

KOLMAS TALONPOIKA.

Se Sorrin osa. Täss' ei auta muu

Kuin kiiruullinen pakoon lähteminen.

LALLI.

Ma usein kontio-ukon akkaneen

Ja lapsineen löin yksin ollessani,

Meit' täss' on viisi miestä aseissa —

Ja pakenisimme! — Ei Hiisi vie!

Me kauniin verikisan saamme aikaan!

KOLMAS TALONPOIKA.

Mut kristityit' on yhtä monta sataa!

KITKA.

Sa tullos Lalli! Mieletöntä meidän

Ois tässä vastakynttä yrittää,

Kun tilaisuuden siihen paremman

Me luultavasti kohta saamme.

KAIKKI TALONPOJAT.

Lalli!

ENSIMÄINEN TALONPOIKA.

Hän nyt siis Lalli on?

KITKA.

Niin, hän on Lalli.

NYYRI.

No miehet! Kinaamatta joutukaa!

Jo kuulen vihollisten ääniä!

(Menevät sivu-ovesta. Kitka vetää vastahakoista Lallia kädestä.)

Viides Kohtaus.

PISPA HENRIK, ANDRAEAS, JOHANNES, MAUNU, TARVO, SORRI (siteissä),

MUNKKEJA, RITAREITA ja SOTUREITA sotalippuineen, joihin muutamiin

on risti, toisiin ristiinnaulittu Vapahtaja kuvattu, perä-ovesta.

TARVO.

Ei täällä ketään. Kokko lentänyt

On pesästänsä!

PISPA HENRIK.

Tämä asunto

Siis vainoojamme Kitkan on. Niin kolkko

Se on kuin on sen omistajan mieli.

JOHANNES.

Juur' ihan tälläiseks', näin jylhäksi

Ja tuiki pimeäksi kuvasi

Mun mielikuvitteluin huonetta

Tuon Kristin opin julman vihollisen!

ANDRAEAS.

Jok' on niin monta, monta pensasta

Surmannut Herran viina-mäessä,

Ett' on hän kadotukseen vikapää

Ja tuleen helvetin! Ei armotyömme

Voi tässä maassa päästä edistymään

Niinkauan kuin hän vehkeillänsä riistää

Autuuden tieltä nekin harvat sielut,

Joit' armo kasteen kautta lähestyi!

JOHANNES.

Hän munkistostammekin pyhästä

On surmaan syössyt veljet Pietarin

Ja Olavin. Jos poltto-roviolla

Me hänen hitaan tulen leimutessa

Poltamme — tuskin vielä silläkään

On näitten pyhäin surma kostettu!

PISPA HENRIK.

Jaa, säälimätöin on hän tosin ollut

Ja miekkans' iskusta on moni kuollut,

Mut katso Herra hänen puolellensa

Ja keksi keino hänen autuuteensa!

Sa jolle kaikki mahdollista on

Ah, saata hänkin Kristin uskohon!

En tunne iloa ma suurempaa,

En voittoa niin aivan jaloa,

Kuin ristin vihollisten kääntymys

Luo ennen vihaamansa Vapahtajan!

Ei mikään ylevämmin todista

Uskomme taivaallista kotia!

TARVO.

Täss' ompi Kitkan harras ystävä

Ja liittolainen Sorri. Tänäänkin

Hän kristittyä verta vuodatti.

SORRI.

Sun kieles Lemmon nuoli katkaiskoon

Sa petturi ja kavaltaja-konna!

Ell'eivät käten' oisi siteissä

Ma sua kirottua pitelisin,

Niin ettäs riettaan suusi tukitsisit!

ANDRAEAS.

Hän, julma, parjaa kristittyä miestä!

SORRI.

Niin teen — jos petturi on kristitty!

JOHANNES.

Ja huutaa avuksensa Lempoa,

Jok' ompi olennoista saastaisin!

(Tekee ristinmerkin.)

MAUNU.

Tuon Sorrin saimme kerran ennenkin

Jo vangiksi, mut yöllä katkaisi

Hän siteensä ja surmas vartiansa.

Tään tehtyänsä läksi pakohon!

JOHANNES.

Sä kuulit syntivelkas hirmuisen;

Jos kurjan henkes tahdot pelastaa,

Niin käänny katuvaisna Kristin uskoon!

SORRI.

En ikinä! — En kuuna milloinkaan

Mä kiellä isieni jumalia,

Kuin helläst' ovat mua suojanneet

Ja varjelleet jo kauan ennenkuin

Mä teidän Kristus raukastanne kuulin

Yht' ainoaakaan sanaa hiiskuttavan!

JOHANNES (Pispa Henrikille).

Voi kuuletteko herra pispa kuinka

Hän tekee pilkkaa Vapahtajasta

Ja pahoin parjaa ristiinnaulittua!

MAUNU.

Hän karanneena sota-vankina

On tuomittava!

JOHANNES.

Se on kohtuullista.

Ei sovi kirkon tähän asiaan

Ensinkään puuttua — se valtion

On ratkaistava.

PISPA HENRIK.

Näin sen ratkaisen:

Me tämän erhettyneen säästämme

Ja uskon asioissa neuvomme.

On Herran sana joskus ennenkin

Tien kovaan sydämehen löytänyt.

MAUNU.

Se toivo kokemust' ei kannata!

Vaan sota-sääntöin jälkeen tuomitsen

Mä hänen kohta hirtettäväks!

(Viittaa muutamille sotureille, jotka tarttuvat Sorriin.)

Miehet

Te saatte heti tehdä tehtävänne!

SORRI.

Ei itku hädästä päästä,

Parku päivistä pahoista!

TARVO.

Ma sielu-raukkaseni hyödyksi

Myös pyydän tässä olla avullisna.

Saan ehkä viedä köyden ylös puuhun?

JOHANNES.

Hän kunniaksi kaikkein pyhien

Ja…

(Katsoo epävakaisesti pispa Henrikkiin ja keskeyttää lauseensa.)

PISPA HENRIK (Sotureille, jotka aikovat viedä Sorrin ulos ovesta).

Älkää viekä häntä mihinkään!

(Maunulle.)

En mielelläni suonut olisi

Sen murhehetken koskaan tulevan,

Kuin vaatii mua muistuttamaan teitä,

Ritari Maunu, hurskaan Eerikin,

Kuninkaan lähtö-sanoista. Hän lausui:

"Sä ystäväni Henrik, sinulla

On täällä korkein valta oleva."

Sanansa nämät ritar ylpeä

Te ehkä unhottaneet olette?

Vaan nyt kuin kerran tulin sanoneeksi,

Niin tahdon siihen vielä lisätä.

Ett'en mä siedä niitä hirmutöitä,

Joit' ompi miehillänne tapana

Ain' alinomaa täällä harjoitella!

Ei ollut Kristus mikään Muhamed,

Ei käskenyt hän meitä miekalla

Ja tulell' oppiansa levittämään!

Ja — Jumal' armahtakoon! — täällä on

Jo verta yltäkyllin vuotanut

Ja manner suitsee hävityksestä!

Mut tästälähin pitää toisin olla!

Me tuhotyöt korvaamme suosiolla

Ja koemme niin sävyisyydellä

Tään tuiman kansan mieltä kesyttää.

MAUNU.

Ell'en mä, herra pispa, mieliksi

Voi olla teille, lähden kotia

Kuin tosin lähdenkin ja armeijan

Mä heitän itse teidän huostahan!

PISPA HENRIK.

Sit' ällös tehkö uljas ritari.

En aikonut mä teitä loukata.

Ja teidän suurta sota-mainettanne

Ja kuuluisaa en suinkaan halveksi.

Mut rakkauden vaatimuksia

Myös sankarinkin tulee noudattaa

Ja Herran säätämiä muistella.

KITKA (Kurkistaa ikkuna-reijän läpitse. Itsekseen).

Nyt kansas häpiä ja häpäisiä

On viimeinen sun hetkes lähestynyt!

(Jännittää joutsensa, ampuu ja vetäytyy takaisin.)

TARVO (Kaatuu, ääneen valittaen).

Ah petosta! Voi auttakatte mua!

JOHANNES.

Oi kaikki taivaan pyhät! — salavaino!

(Melskettä ulkona. Ritarit ja soturit vetävät miekkansa.

Yksi Ruotsin soturi tulee.)

SOTURI.

Pois täältä! Suuri joukko pakanoita

On tänne samonnut ja ankarasti

He ahdistavat meitä.

YKSI MUNKKI.

Pyhä neitsyt!

MAUNU.

Ken johtaa heitä?

SOTURI.

Heidän päällikkönsä

On meille outo, mutta urhokas

Hän on kuin julmistunut jalopeura

Ja miekallaan hän miehiämme kumoo

Niin helposti kuin reipas heinämies

Vikattimellaan kumoo heinänkorret.

(Munkit näyttävät pelästyneiltä.)

PISPA HENRIK (Tyvenellä mielellä Maunulle).

Nyt miehuutenne, jalo ritari,

On paikallansa! Herran nimessä

Siis pelkäämättä pyhään taisteluhun!

(Ottaa muutamalta soturilta ristiinnaulitun kuvalla

varustetun sota-lipun ja alkaa käydä ovea kohti.)

MAUNU.

Puolesta kuninkaan ja Kristin uskon!

(Rientää nostetulla miekalla ulos ovesta.)

KAIKKI RITARIT.

Puolesta kuninkaan ja Kristin uskon!

(Kaikki Ritarit ja soturit menevät kiiruusti Maunun perässä,

samaten kaikki muut, pait Andraeas. Sota-melskettä ulkona.)

TARVO.

Voi mua onnetonta! Ottakaa

Jumalan tähden minut myötänne!

ANDRAEAS (Silmäilee Kitkan hopeista maljaa).

Mi kaunis, koneikkaasti tehty malja!

Sen vertaista en koskaan ole nähnyt.

(Ottaa maljan käteensä.)

Haa! kuinka raskaskin!

(Kätkee maljan kaapunsa alle.)

Sen omistan

Mä pyhän Benedikton kunniaksi.

Se oiv' on luostarimme koristeeksi!

(Menee ovea kohti.)

TARVO.

Oi herra prior! — älkää jättäkö

Mua!

ANDRAEAS (Tehden ristinmerkin Tarvolle).

Sielu-parallesi Herran armo!

(Hän menee. Aseitten kalske ja sotahuudot kuuluvat ulkoa,

ensin lähempänä, sitte etäämpänä.)

Kuudes Kohtaus.

TARVO (yksin). Nyt he läksivät ja minun kurjan jättivät! Ah! Ah! Kuinka vasama polttaa rinnassani. Nuo petolliset kristityt, nuo armahtamattomat!… Kirous heitä seuratkoon!… Armahda minua pilvien pitäjä, sinä väkevä Ukko, armahda armollinen Herra Kristus!… Eivät ottaneet opastajansa avunhuutoja korviinsa, saastaiset!… Lievitä katkeria tuskiani neitsyt pyhä, paina taivaallinen tulen-iskiä peukalosi reikään!… Hiisi pakanoille turmion tuokoon, piru kristityt periköön! — Jos kuitenkin voisin heitä seurata… (Yrittää kontata.) — Voi tuskan tuskaa!

Seitsemäs Kohtaus.

TARVO, KITKA, SORRI, NYYRI ja TALONPOIKIA. —

Myöhemmin LALLI ja TOISIA TALONPOIKIA.

KITKA.

Nuo Hiiden helmalapset kristityt!

Jo vihdoin surma heidät saavutti

Ja voitto meille jäi!

NYYRI.

Oi ilon päivää!

TARVO.

Voi surkeutta!

KITKA.

Tarvo kirottu

Sa kuollos jo!

(Vetää, miekkansa.)

SORRI (Polkee jalallansa Tarvoa).

Haa konna! Miss' on köysi,

Joll' ai'ot kurkkuani kuristaa?

Muistatko?

TARVO.

Suokaa mulle armoa

Te kansalaiset!

SORRI.

Kansalaisia

Ei ole kavaltajalla!

KITKA (Pannen miekkansa tuppeen).

En toki!

En tahdo miekallani vuodattaa

Noin petollista verta! Voisipa

Tuo petos miekan kärkeen tarttua

Ja miekka minun pettää.

(Kääntyy inhoituksissansa pois.)

Mihinkä

Jäi uljas Lalli?

ENSIMÄINEN TALONPOIKA.

Takaa-ajamasta

Hän viel' ei laannut.

KITKA.

Kunnon sankari!

Hän ehkä ylen kiivaaks' innostui.

SORRI.

Mun pitää mennä hälle avuksi!

(Aikoo mennä, mutta, Lalli ja muutamat talonpojat

tulevat samassa sisään.)

KITKA.

Hän tulee. Terve voittajalle, terve!

KAIKKI.

Niin, terve voittajalle, terve!

KITKA.

Nyyri!

Tuo tänne vaahtoisissa haarikoissa

Olutta!

(Nyyri ja muutamat miehet menevät.)

Tänään meillä syyt' on iloon,

Kun onnen taivas, kauan oltuansa

Pilvessä, jälleen meille selkeni

Ja toivon tähti, jonka valonsa

Mä luulin heittäneen, taas säteillen

Nyt säihkyy kirkkaasti kuin kasteen helmet

Hohtaissa armaan kevät-aurinkoisen!

Voi, hausk' on vanhuksenkin elää,

Kun voiton ilo kuohuu rinnassansa!

Ei vuodet paina, ikä rasita!

TARVO (valittaen tuskissansa).

Oi neitsyt pyhä!

ENSIMÄINEN TALONPOIKA.

Iloamme, Tarvo,

Sä häiritset; sun kontio-kuoppahan

Sentähden viemme.

TOINEN TALONPOIKA.

Siellä valittaa

Saat!

TARVO.

Antakaa mun kuolla rauhassa!

SORRI.

Sit' ennen ajatellut olisit,

Et luona petojen nyt kuolisi!

(Molemmat talonpojat tarttuvat Tarvoon.)

LALLI.

Mies poloinen!

TARVO.

Voi, auta mua Lalli!

LALLI.

Tään kovan koston…

TARVO (keskeyttäen).

Koston kotonas

Sä löydät, oman pirttis orrelta!

Ne sanain muista!

ENSIMÄINEN TALONPOIKA.

Pidä kitasi!

TOINEN TALONPOIKA.

Ei auta keskustelut sinua!

(He vievät Tarvon ulos.)

LALLI.

En miestä ennen ole tuntenut,

Mut kamalasti kiersi silmiänsä

Ja loi ne terävästi minuhun.

YKSI TALONPOIKA.

Hän ennen aikaan oli tietäjä.

LALLI.

Vai tietäjä!

(Naurahtaen.)

Siis hukka perii minun!

KITKA (Pilkaten).

No niinpä niinkin!… Mitä suuhunsa

Toi sylki sen hän sanoi; suurempaa

En arvoa voi antaa puheellensa,

(Nyyri tulee suuri olvi-haarikko kädessä ja hänen

seurassaan miehiä, myöskin kantaen olvi-haarikoita.)

NYYRI (Antaa olvi-haarikon Kitkalle).

Kas tässä Kitka talon parasta;

Ei mointa juoda Tapiossakaan!

KITKA (Kohottaen olvi-haarikkoa).

Nyt kunniaksi jalon voittajan

Juon tämän…

(Katsoo pöydälle ja keskeyttää lauseensa.)

Mutta…

SORRI.

Miksi vaalenette?

KITKA.

Oi onnetonta!

(Lankee rahille.)

Nytpä kuolema

Ois elämätä parempi!

SORRI.

Niin mikä

Siis teitä vaivaakaan?

KITKA.

Jo kadotin

Mä toivon' isänmaani onnesta

Ja pelastuksesta! — Ah! milloinkaan

Ei paista vapauden kuutamo

Kansalle tälle hylätylle!

SORRI.

Mitä

Sanotte, Kitka?

LALLI.

Niinkuin vanha tammi

Lujana seisoo myrskyn raivotessa

Ja levittelee suojaks nuorten vesain

Latvansa tuuhean. Niin tekin äsken

Viel' olitte se vahva varjo-puu,

Jonk' alla kasvoi nuorten rohkeus

Ja arkuus paisui luottamukseksi.

Nyt ai'otteko kauas karkoittaa

Tuon rohkeuden, jonka jäykkyytenne

Meiss' synnytti?

KITKA.

En ai'o … mutta kuule.

LALLI.

Ma kuulen…

KITKA.

Kuule … kallis maljani…

NYYRI (Kiivaasti).

Sun kallis maljasi?

KITKA.

Sen kristityt

Nuo rosvot varastivat!

NYYRI

Varastivat!

Niin langetkohon orret pirtistämme

Ja kukistukoon huone onnettomain!

Ma rakkaat poikani kaikk' kadotin,

Mut en mä itkenyt, en vaikeroinnut,

Kun oli mulla toivo kostosta

Ja rauhaisasta Manaan-matkasta;

Nyt päiviäni itken poloinen!

(Hän itkee.)

KITKA.

Sen kiireessäni pöydäll' unhotin!

NYYRI.

Ja kansas vapauden menetit!

KITKA.

Niin tein… Haa!

LALLI.

Siaa epä-toivolle

Ei ole tässä! Mailman matkoilla

Jos on tuo malja — olkoon vaan! Ei koske

Se seikka minuhun. Sen loihtu-voima

Ei voinut olla suuri — vaivainen

Jok' itsiään ei tiennyt varjella!

KITKA.

Sill' oli Sammon voima. Sanoja

Sen piirustimiin muinoin luetuita

Ei kukaan kuolevainen enää tunne!

(Talonpojat, jotka veivät Tarvon, tulevat.)

ENSIMÄINEN TALONPOIKA. Julmalla jupinalla ja pahalla pakinalla tervehteli metsän ukko synnyinmaansa pettäjää.

TOINEN TALONPOIKA. Mutta hän ei tilkitse suutansa turpeenalaisenakaan. Kauhistavimmalla tavalla kirosi hän meitä, ennustaen meille surmaa ja häviötä, meille kaikille, mutta erinomattain Kitkalle ja Lallille!

KITKA.

Mä pelkään, että ennustuksensa

Myös toteutuvat!

LALLI.

Harha-luuloa!

En usko velhon ennustamia

Ja kunniansa menettäjän sanat

Mä ylen-katson! — Kunnottomille

Ei suonut hurskas Ukko loihtu-lahjaa

Ja ennustuksen pyhää taitoa.

Mut kuinka onkin — pelko meit'

Ja valitus ei tuota valistusta,

Vaan syöksee syvemmälle turmioon.

Niin Hiitehen nuo Lemmon sikiöt,

Kuin miehen mieltä pahoin pilaavat,

Nuo kaksoisveljet valitus ja pelko! —

Sen sijaan rohkeutta veikot! Siinä

On meidän tukemme ja siinä keino,

Jok' ammoin autti esi-isiämme

Kun verivihollinen maahan ryntäs!

Siis vannokamme vala vakainen

Ja jalo, että vapautemme pyhän

Me pelastamme taikka kuolemme

Sen puolesta!

(Vetää miekkansa.)

Tää vala vannokaa!

(Talonpojat nostavat aseensa, Nyyri nyrkkinsä,

Kitka yksin istuu huolellisna rahilla.)

KAIKKI (Pait Kitka).

Nyt valan vannomme me vakaisen

Ja jalon, että vapautemme pyhän

Me pelastamme taikka kuolemme

Sen puolesta!

LALLI.

Sa kuulit valamme

O Ukko, valain vakaa valvoja

Ja vannoneiden jalo holhoja!

Niin pidä huolta, että täytämme

Nyt tässä tehdyn lupauksemme!

Ken sit' ei täytä — syökse Tuonelaan

Kitahan tuskain valapetturi

Ja kiroukses alle ankaran

Suo hänen sukunsakin hukkuvan!

TOINEN NÄYTÖS.

(Asuinpirtti Lallin talossa. Tuli palaa takassa.)

Ensimäinen Kohtaus.

PISPA HENRIK, ANDRAEAS, JOHANNES ja ILMARI (makaa kehdossa).

PISPA HENRIK.

Noin varmaan teemme — pojan otamme

Ja kasvatamme Kristin uskossa

Ja Kristin uskon levittäjäksi

Ja saarnaajaksi. Samoin tehneet ovat

Muut Herran miehet pakanoitten maalla.

Niin Germaniassa teki pyhä Winfried,

Niin Englannissa pyhä Augustinus,

Ansgarius Ruotsissa ja moni muu

Kuin Herra armossansa lähetti

Evankeliumiansa saarnaamaan

Ja sanans' siunausta jakamaan.

ANDRAEAS.

Jos pojan munkistomme suojahan

Te uskotte, niin taata uskallan

Ja suoraan sanoa, ett' oppia

Ja opetusta vailla hän ei jää.

PISPA HENRIK.

Sit' ai'oin juuri äsken ehdotella,

Sill' usko se on vakaa minussa,

Ett' oivallisen kasvatuksen saa

Hän luostarinne hiljaisuudessa,

ANDRAEAS.

Me tarkkuudella huolta pidämme,

Ett' eivät turmeltumaan pääsisi

Ja pilaantumaan hoidon puutteessa

Ne hyväin avuin kalliit siemenet,

Kuin sielussansa ehkä löytyvät,

Vaan että hellän huolen suojassa

Ne yhä kostumistaan kostuvat

Ja vihdoin hedelmiksi kypsyvät,

Mut pahat tavat, himot syntiset

Ja ihmismielen rikka-ruohot muut

Me aivan juurta jaksain hukutamme.

Näin poika vanhemmaksi ehdittyään

Ja päästyänsä miehen ikähän

Voi tulla Herran työhön soveliaaksi.

JOHANNES.

Vaan sen kuin teemme — pian tehkämme!

Jos Lalli matkaltansa palajaa

Niin tuumamme hän tekee tyhjäksi.

Epäilemättä uppiniskainen

Hän on kuin muutkin kansalaisensa

Ja taipumaton Kristin uskohon.

On mahdollista, että poikansa

Hän mieluisammin soisi kuolleeksi

Kuin Kristin oppiin kasvatettavaksi!

Hän saattaa olla tylympi kuin Kitka!

Mut asiaan jos kohta ryhdymme

Voi kaikki mieltä myöten onnistua.

ANDRAEAS.

Se ompi totta. Pojan äidiltä,

Jok' ihan vallassamme on, me emme

Tarvitse vastakynttä pelätä.

PISPA HENRIK.

Te olett' oikeassa. Tämä seikka

Ei siedä pitkää viivyttelemistä.

(Katselee Ilmaria.)

Mut kuitenkin, kun tuohon kätkyehen

Ma katselen ja hänen lepäävän

Noin rauhallisna näen, hymyillen

Niin ihanasti, niinkuin enkeli

Ois taivahasta alas samonnut

Ja huulillensa jäänyt asumaan,

Niin ajattelematt' en olla voi:

Lieneekö oikein, että riistämme

Tuon viattoman äidin helmasta?

Ei oudon rakkaus — jos lempeäkin

Ja sydämellinen — ol' oman äidin

Hellyyteen verrattava. Paljon! Paljon

Puuttuupi siltä, jolta puuttuu äiti!

Tuo poika parka, eikö joskus voisi

Hän syyttää meitä julki-julmuudesta

Ja loukkaamasta luonnon lakeja

Ja taivaan antamia sääntöjä?

Hän ehkä kerran kovin kiroo meitä

Ja huutaa koston huudot haudoillamme?

Näin ajatellen valmis olisin

Mä päätöksestämme taas luopumaan.

JOHANNES.

Se eikö kristillistä olisi

Ja oikein, että hänen sielunsa

Me pelastamme kuolemattoman

Ja hänen viemme tielle taivahan?

PISPA HENRIK.

On varmaankin … ja niinpä käydä saa.

Mut aavistuksen henki salainen

Mun mielelleni kuiskaa kuitenkin:

Tään päätöksen, jon tehneet olemme,

Sen teimme itsellemme turmioksi.

ANDRAEAS.

Mut kunniaksi pyhän Jumalan!

PISPA HENRIK.

Sa puhut oikein — Hänen haltuunsa

Me kaikki annamme!

ILMARI (Herää).

Ah, äiti! äiti!

JOHANNES (Ilmarille).

Hän tulee kohta — varro vähäsen.

ILMARI.

En sinua ma tänne huutanut!

JOHANNES.

Kuin kaunis poika!

(Ilmarille.)

Pelkäätkö sä mua?

ILMARI.

En pelkää ihmisiä ollenkaan.

On hyvä Jumala meit' aina läsnä

Ja herra Kristus!

JOHANNES.

Kuka sinulle

Niin kauniit sanat opetti?

ILMARI.

Ken muu kuin äitini! Mut sinulla

On hyvin äreä ja häijy muoto;

Sä ällös lähemmäksi lähene.

ANDRAEAS (Hymyillen pispa Henrikille).

Niin voipi lapsi väliin pistellä

Ja kielens' olla veistä terävämpi!

(Johannekselle.)

Nyt pidä puoles, veli Johannes!

JOHANNES.

Kah poika heittiötä! Kehdossa

Jo osoittaa hän suomalaista mieltä!

Mut kyllä hänen kesytämme.

ANDRAEAS (Ilmarille).

Mikä

On nimesi?

ILMARI.

On suoraan Ilmari.

Mut hyvää iltaa armollinen pispa!

PISPA HENRIK.

Sa tunnet minun?

ILMARI.

Enkö tuntisi,

Kun olet täällä käynyt monesti.

Emoni kutsuu sinun hurskaaksi

Ja pyytää minuakin rukoilemaan

Sun puolestas ja hänen käskystänsä

Niin olen tehnyt. "Herra Jumala!

Oi, varjele sä pispaa Henrikkiä

Niin vaaroista kuin muista vahingoista!"

Näin sanon aamuilla ja iltasilla. —

Mut onhan sulla ihmeen kaunis lakki!

Ah, annappas se mulle pispa Henrik!

PISPA HENRIK.

On poika ilokas ja viisas!… Tässä

Saat pyytämäsi.

(Antaa hiippansa Ilmarille.)

ILMARI (Laskee hiipan päähänsä).

Tämä minulle

On liian suuri, mutta isälleni

Se saattais aivan hyvin sopia,

Tiedätkö pispa Henrik milloinka

Hän tulee kotia? Ma olen jo

Niin tavattomast' odottanut häntä!

PISPA HENRIK.

Sit' en mä tiedä… Mutta tekiskö

Sun mieles kerran saada pispan lakki

Ja pispan arvo?

ILMARI.

Vallan tekisi!

Mä saankin kenties pitää tämän lakkis

Siks' että itse tulen pispaksi?

(Kerttu tulee.)

Toinen Kohtaus.

EDELLISET ja KERTTU.

PISPA HENRIK.

Sinulle Herran armo, tyttäreni!

ANDRAEAS.

Sinua neitsyt pyhä suojelkoon!

JOHANNES (Itsekseen).

Sä enkelien hellä heimolainen!

KERTTU.

Mun huoneelleni, herrat hurskahat,

Te teette ylen suuren kunnian,

Mut tervetultuanne kuitenkin

Nyt niinkuin aina tähän majahan,

Vaikk' on se aivan halpa suojaamaan

Niin suurenarvoisia vieraita!

PISPA HENRIK.

Nyt kaksi vuorokautta peräkkäin

Ei ole meillä ollut muuta suojaa

Kuin minkä antoi meille taivaan kansi.

Me pakenemme Kitkan vainoa

Ja hänen joukkojensa.

KERTTU.

Jumala!

Kosk' on se onnen päivä tuleva

Ett' omaa hyötyänsä ymmärtää

Tää tuima kansa!

PISPA HENRIK.

Melkein olimme

Jo surman suuhun joutua, mut Herra

Meit' ihmeellisest' autti täänkin kerran

Ja säästi siten palveluksellensa.

KERTTU.

Ah, katkera on tosin onni sen

Kuin tekee työtä toisen etehen

Ja itsens' alttiiks' antaa toiselle,

Mut niittää ainoasti vainoa

Ja kiittämättömyyttä!

PISPA HENRIK.

Kiitosta

En lähtenyt mä tänne etsimään,

Siis kiittämättömyys ei mieltäni

Voi saattaa katkeraksi. Herralle

Jos tiedän työni mieliks' olevan

Niin kernahasti vainon maailman

Ja ihmisten ma kannan.

KERTTU.

Onnellinen

Te olette kuin voitte ajatella

Niin jalosti!

PISPA HENRIK.

Niin tosin olenki,

Ja onnellinen ompi jokainen,

Kuin tyytyy Herran suomahan, jos muuten

Ois kohtalonsa kuinka katkera.

Sen osoittivat pyhät marttyrit.

KERTTU.

Nuo ihmis-raukat, jotka poltettiin?

PISPA HENRIK.

Ne juuri, mutta miksi raukoiksi

Sa kutsut heitä?

KERTTU.

Siksi että kovin

Mun tulee heitä sääli!

PISPA HENRIK.

Sääliä

Vaan ansaitseepi syntis-raukka, joka

Kuollessaan kuolee ijankaikkisesti.

Mut nämät pyhät, jotka liekkien

Ja tulen räiskyessä iloitsivat

Ja onneansa kilvoin kiittelivät

Ja Herran suurta armoa, he ovat

Nyt autuaat!

KERTTU.

Oi oppi ylevä!

En tarpeeks' asti Herraa kiitellä

Ma taida armosta, jonk' osoitti

Hän mulle kasteessa!

PISPA HENRIK.

Sä voisitko

Myös kärsimyksilläkin todistaa,

Ett on tää kallis oppi juurtumaan

Ja vaurastumaan päässyt sinussa?

Kun kova onni kohtais sua, ehkä

Tään uskos kieltäisit ja Vapahtajas?

KERTTU.

Vaan heikko vaimo olen, mutta sen

Ma tohdin sanoa: En Herraani

Ja Vapahtajaani mä kieltäisi!

Jos sovinnoksi synti-velkani

Mun täytyis ristin alla riutua

Ja kokemukset kestää katkerat,

Niin voisin kuolla, mutta luopua

En voisi uskostani.

PISPA HENRIK.

Suuresti

Sun teeskentelemätön tunnustukses

Mua ilahuttaa!

ILMARI (kumartaen).

Hyvää iltaa äiti!

KERTTU.

No mitä näen! Poika vallatoin

Mit' olet taaskin tehnyt koiruutta?

Pois pispan hiippa päästäs Ilmari!

Sä etkös häpee juonitella noin?

ILMARI.

Sen antoi pispa itse minulle

Ja kysyi mielinkö mä pispaksi.

Sä etkös päästä mua pispaks', äiti?

KERTTU.

Vait Ilmari! ja anna tänne hiippa,

Jonk' arvoa et vielä käsitä!

(Ottaa hiipan Ilmarin päästä.)

Te, hyvät herrat, älkää pahaksuko

Ett' on hän jaaritellut tyhmiä!

PISPA HENRIK.

Se kieltämätöin ompi asia

Ja pyhä raamattukin todistaa,

Ett' ennustukset usein lasten suussa

Ja viattomain kielell' asuivat.

ILMARI (itsekseen).

Kun isä tulee kotia, niin pyydän

Mä hältä toisen yhtä kauniin lakin.

(Hän askaroitsee kehdon vieressä).

ANDRAEAS.

Jos ylenisi poikas pispaksi,

Niin mitäs sanoisit?

KERTTU..

Kuin? Pispaksi!

Mahdottomista en mä sano mitään.

PISPA HENRIK.

Ken tietää, mitä tulevaisuus tuonee

Helmassaan.

KERTTU.

Eipä sitä kuitenkaan!

ANDRAEAS.

Mut kuitenkin sen pidän mahdollisna.

KERTTU (naurahtaen).

Nyt olen pilkan oma!

ANDRAEAS.

Erehdyt,

Jos puhettamme pidät pilkkana.

Niin mahtavia töitä Jumalan

Ja Kristin uskon kunniaksi saattaa

Hän saada aikaan, että Suomen kansa

Ik' iloksensa muistaa niitä!

KERTTU.

Hänkö?

En tiedä mitä ajatella pitäis!

ANDRAEAS.

Niin annan sulle siitä selityksen:

Me pojan levittämään uskoa

Ja sanan-saarnajaksi kasvatamme.

Näin lukemattomia sieluja

Hän pahennuksen tieltä johdattaa.

JOHANNES.

Kuin kerta Suomen kirkon johtajana

Hän ruhtinasten arvoon noussut on!

KERTTU.

Hän? Lapseni?

JOHANNES.

Niin aivan, Ilmari

Tuo vilkas ilosilmä!

KERTTU

Kummallista!

En jaksa sitä ajatella.

ANDRAEAS.

Pojan

Sen vuoksi jätät meidän huostaamme

Ja meidän hoidettavaksemme.

KERTTU.

Kenen

Mä jätän?

ANDRAEAS.

Ilmarin.

KERTTU.

Ah, lapseni!

Mun ainokaiseni … mun ilon'…

ANDRAEAS.

Nyt

Sä ystäväni varsin unhotat,

Ett' ihmisen ei sovi maallisissa

Hauskuuttaan hakea, vaan hänessä,

Jok' kuoli edestämme!

KERTTU.

Jumala!

En sitä hetkeksikään unhota,

Mut' lastani en taida…

ANDRAEAS.

Todella

Sun äsken vakaast' tehty tunnustukses

Ei ollut lorutusta parempi

Kun näin sen kiellät kohta! Ai'otko

Sä tällä tavoin kantaa ristiä?

Ja kokemukset, joita kerskasit

Sun kestäväsi — kestätkö ne näin?

KERTTU.

Mä mielelläni luovun kaikista,

Mut…

ANDRAEAS (Keskeyttäen.)

Siit' et luovu, mik' on rakas sulle!

Muut kaikki — joihin arvoa et laske —

Ne heität mielelläsi — eikö niin?

Haa! Farisealaisempaa en ole

Ma koskaan kuullut!

KERTTU.

Pojalla myös isä

On elossa! —

ANDRAEAS.

Niin on, mut tietänet,

Ett' on tää isä paha pakana

Ja taivaan vihollinen; hänestä

Ja hänen vaikutuksestansa tulee

Sun poika parkaa tarkkaan varjella!

KERTTU.

Niin mikä, armollinen herra pispa,

On teidän mietteenne?

PISPA HENRIK.

En lapseni

Sun suruasi moiti, mut en saa

Mä myöskään mieles jälkeen puhua

Kun ois se Herran mieltä vastahan.

Jos voit sä jotakuta kärsiä

Hyväksi Jumalan, jos Hänelle

Sa mielit antaa lahjan mieluisen

Ja veron kelvollisen maksaa hälle,

Jos autuus sinulle on kalliimpi

Kuin mailma menoinensa kaikkineen —

Niin jätä meille poikas Ilmari.

Ett on hän paljon hyvää saava aikaan

Kun mieheksi hän kasvaa — sen mä toivon.

KERTTU (Hetkisen mietittyänsä).

Niin tapahtukoon tahto Herran!

PISPA HENRIK (laskee siunaten kätensä hänen päänsä päälle).

Aamen!

(Torvien soitto kuuluu etäältä.)

ANDRAEAS.

Jo kuuluu ääni torvien

Ja väkenensä Maunu ritari

Nyt lähestyy…

PISPA HENRIK.

Siis pitää meidän mennä.

ANDRAEAS.

Myös Ilmarin me kanssamm' otamme.

KERTTU.

Nyt jo! … näin pian … ja niin arvaamatta

Ei lapsen ikä vaadi kiirettä,

Kun on hän vasta kuuden-vuotias!

PISPA HENRIK.

Jos tänäpänä jotain laimin-lyömme,

Se huomenna voi olla myöhäistä.

Tää asia myös on niin tärkeä

Ett'emme valtaan hurjain sattumusten

Saa sitä jättää.

KERTTU (Ottaa Ilmarin syliinsä).

Rakas Ilmari!

Sä lemmittyni! … armahimpani!…

ILMARI.

Miks' olet surumielin, äitini?

KERTTU (Suutelee Ilmaria).

Oi Ilmari, mun kultain!

(Hän laskee Ilmarin lattialle. Itsekseen).

Koska on

Tuo Herran tahdon mukaan, miksikä

Mun heikko sydämeni nurisee

Ja valittaa?

ILMARI.

Sä ällös sure, äiti!

KERTTU.

En sure, en! vaan olen iloinen.

ILMARI.

Mut kyynel riippuu sinun silmässäs!

KERTTU (Suutelee Ilmaria innokkaasti).

Sä tulet onnelliseks Ilmari! —

Jos Jumala niin sallii…

ILMARI.

Pispaksi

Ma tulen äiti!

KERTTU.

Siksi tullakses

Sun pitää mennä pispan kanssa nyt…

ILMARI.

Tuon kauniin lakin saanko — jos ma menen?

ANDRAEAS.

Saat vielä kauniimman!

ILMARI (Antaa kätensä pispa Henrikille).

Niin mennäänpäs!

(Kaarlo tulee.)

KAARLO.

Mun tänne ritar Maunu lähetti.

Hän pyytää teitä rientämään. Tää seutu

Ei ole enää vakaa olo-paikka

Kun vihollisten etujoukot tänne

Jo lähestyvät lähestymistänsä.

PISPA HENRIK.

Me kohta tulemme!

(Kaarlo menee.)

KERTTU (Sulkee Ilmarin syliinsä).

Oi Ilmari!

(Laskee hänen taasen lattialle. Itsekseen.)

Sä sydän syntinen et vaikene!

Tää katkeruuden malja katkerin!

(Ääneen.)

Sa ollos onnellinen Ilmari!

ILMARI.

Tulethan myötä äiti? Sinutta

En lähde!

KERTTU (Ottaa Ilmarin syliinsä. Puhkee kyyneliin.)

Ole kultain surutta!

(Ilmari sylissänsä juoksee hän äkisti ulos ovesta.)

ANDRAEAS.

Hän kauniin kilvoituksen kilvoitteli!

PISPA HENRIK.

Vaan sitä nähdessäni iloita

En taida, sillä omatuntoani

En tunne oikein rauhoitetuksi.

Mut suokoon Herra kaikki parhaaksi!

(Pispa Henrik ja Andraeas menevät.)

Kolmas Kohtaus.

JOHANNES (yksin).

Voi kuinka ihana! Niin kauniin kaunis

Kuin kesän ruusu-kukka hehkuva!

Ma olin narri, että kuoloon asti

Ma luulin kuvan Magdaleenani

Mun mielessäni säilyvän! Oi toki,

Kuink' on tuo nainen ihana ja kaunis!

Nyt hurjat tunteet, kauan levättyään,

Taas heräävät mun sydämessäni,

Jon taivaalle ma lupasin. Pois täältä!

Ma muutoin joudun uhriks perkeleen!

(Kerttu tulee kiiruhtain sisään.)

Neljäs Kohtaus.

KERTTU ja JOHANNES.

KERTTU (Heittäytyy polvillensa).

O, Herra Kristus! kuinka katkera

Nyt ompi luottaminen sinuhun!

(Peittää kasvonsa käsillään.)

JOHANNES (Katselee Kerttua epävakaisesti, astuu muutamat askeleet

oveen, päin, vaan kääntyy takaisin, tarttuu Kertun käteen ja

suutelee sitä äkisti).

Jää hyvästi!

(Johannes menee kiiruusti pois. Kerttu hypähtää ylös.)

Viides Kohtaus.

KERTTU (yksin).

Haa! Mikä ääni tuo

Ja mikä suutelu! — Ma vapisen…

Tuo itse pahahenki oliko

Kuin mua miehen hurskaan puvussa

Näin säikähdytti? Taikka näinkö aaveen?

Ken olisikaan ollut huoneessa

Kun kaikki täältä äsken menivät

Ja yksin jäin? — Mut en mä varmaan tiedä

Mit' olen nähnyt, mit en ole nähnyt…

Mun särkee aivojani… Mitenkä

On laitanikaan? — Mitä tehnyt olen?

Heitinkö lapseni? — En kuitenkaan

Niin tehnyt, hurja!

(Juoksee kehdon tykö.)

Tyhjä! Hän on poissa!

En ymmärrä… Ah Ilmar! Ilmari!

(Juoksee ulos ovesta, mutta palajaa kohta jälleen

takaisin hiukset hajallansa.)

Haa onnetonta minua! En mitään

Mä kuullut enkä nähnyt, vaikka juoksin

Ja vaikka huusin! Yksin taivahalla

Kuu loisti heloitteli kylmästi

Ja metsät luonnon kaiken vaietessa

Ivaten huutojani matkeivat.

Mut Ilmari on poissa! Iloni

On poissa! Tule, tule takaisin!

Voi riennä Ilmar äitis sylihin!

(Kuuntelee.)

Haa kovarintaista kuin minua

Ei kuule eikä anna vastausta,

Vaikk' oli äänensä niin rakas mulle!

(Polvistuu kehdon viereen ja suutelee vuodetta.)

Täss' äsken levollisna lepäsi

Hän, niinkuin luonto lepää tyvennä

Ja rauhallisna kevät-aamusilla.

Kuink' usein olen häntä katsellut

Täss' ilosilmin! — Saanko milloinkaan

Nyt enää nähdä häntä? Saanko? Ah!

En koskaan! —

(Hypähtää ylös. Kiivaasti.)

Ilmar parka! Oma äitis

Sun viattoman syöksi armotta

Elämän kuohuville aalloille

Ja myrskyisille…

(Keskeyttää äkisti, kätkee kasvonsa käsiinsä ja on hetken ääneti.

Sitte ottaa hän kultaisen Kristuskuvan povestansa, painaa sen

ensin kovasti rintaansa vastaan ja suutelee sitä sen jälkeen.)

Miksi syntinen

Ma mailmallisia taas vaikeroitsen;

Suo Herra lapsellesi anteeksi!

Äläkä suutu hurskas minuhun!

(Panee Kristuskuvan takaisin poveensa. Huoaten ja

kyyneleitänsä pyyhkien.)

Sen enempää en tuota ajattele,

Vaan ryhdyn tyytyväisnä askareisin.

(Hän menee. Kohta hänen mentyänsä, tulevat Lalli ja Taimo

kantaen laukkuja ja muita matka-kalujansa.)

Kuudes Kohtaus.

LALLI ja TAIMO.

LALLI (Purkaa taakkansa, lattialle).

Nyt jääkää tuohon matkakumppalit

Te uskolliset!

TAIMO (Tehden samaten).

Ropsis! ystäväni!

En pyydä teitä enää rääkätä.

(Itsekseen.)

Hohhoh! Nyt pääsin vihdoin kotia!

Voi! — Olipa se surman pitkä matka

Tuo matka Vienan maalle! Manan tie

Ei suinkaan ole vaaksaa pitempi!

Mut Hiitehen on matka lyhyempi!

Niin … niin. Nyt olenkin jo kulkenut

Kauemmas muita ihmisraukkoja;

Siis syystä istun tähän levähtämään.

(Istuu rahille.)

LALLI.

Minusta näkyi äsken sivumennen

Kuin olisivat talon karsikot

Kaikk' olleet riutuneet? En pihlajaa

Ma nähnyt enkä pyhää paastakaan

Sen juurella. Ja entäs varjokuuset,

Joidenka suojaan maistiaiset pannaan,

Niit' en mä — kummaa kyllä! — havainnut.

Mut lienee näköni mun pettänyt?

TAIMO.

Ei — Hitto vie! — te näitte suoraan oikein!

LALLI.

Ne ovat riutuneet! Se talolleni

Ei hyvää aavista!

TAIMO.

Nyt petytte.

Ne kirveell' ovat katkaistut. Sen kohta

Havaitsin ihmeekseni.

LALLI.

Katkaistut!

Ken onnetoin ois Lallin karsikoita

Rohjennut loukata! Mut joudu kohta

Ja ota asiasta tarkka vaari!

(Taimo menee.)

Seitsemäs Kohtaus.

LALLI (Yksin).

Eriskummalliselta tuntuupi

Taas omain ortten alla oleminen!

Kuink' iloisesti seinän hirretkin

Mun vastahani tuolla hymyilevät!

Ja hiilet punaposket takassa

Ne jupisevat terve-tuloansa!

Jos miestä kaunistaisi kyyneleet,

Niin tällä haavaa valmis olisin

Ma ilost' itkemään! — se suorastaan

Mun täytyy tunnustaa. — Oi kotia!

Oi kultaista! Mit' ovat kaikki retket

Ja kaikki mailman yritykset, vehkeet

Suloiseen kotirauhaan verrattuina!

Ei maistu mikään simaisemmalta

Kuin leipä kotipöydän kantama

Ja oudon juomat kalliimmatkin ovat

Vaan pelkkää vettä kotikaljan suhteen!

Mut miss' on emäntä, mun armaani?

Jo sydämeni sykkii vilkkaammin

Ja kerkeämmin virtaa vereni

Kun hetki toivottu tuo lähestyy

Mi lemmittyni saa mun syliini!

Ja Ilmar sitte! pieni hempukka,

Mun silmieni kaunis ihannes!

Hän vielä juoksi paitaressuna,

Kun hänen lähteissäni viimein näin;

Nyt lie tuo rakas paljon kasvanutkin?

(Taimo tulee.)

Kahdeksas Kohtaus.

LALLI ja TAIMO.

TAIMO.

Katkaistut ovat kalliit varjopuut,

Mä kirveen haavat selvään selitin.

LALLI.

Mun mielein tuosta vähän synkistyy,

Mut kovin kostan tämän ilkityön

Ja hengen vaadin korvaukseksi

Mä tekiältä!

TAIMO.

Voitte vaatia

Viel' enemmänkin! Suun ja silmät hältä

Ja kenties korvatkin! — mä riistäisin

Jos saisin kynsiini sen heittiön!

LALLI.

Tuo olisiko kristittyjen työ?

He kenties ovat käyneet täälläkin.

TAIMO.

Sit' en mä tiedä, hyvä isäntä!

(Itsekseen.)

Sen tiedän vaan, että nyt menen kumppaneilleni kaikelle talon väelle kertomaan matkastani. Voi, kuinka paljon minulla ompi juttelemista! Mitä eriskummallisia olen nähnyt ja kuullut! Niihin nyt oikeastaan ei tarvita liikaa hyvitystäkään, mutta minä tunnen luontoni ja tiedän, ett'en ma luovu vanhasta tavastani. Hei miehet! Voidelkaa nyt korvanne talilla, että sanani niistä helpommin pääsevät luiskahtamaan sisään! Mutta ihmetellä saatte! — Ja te naiset lerppahameet! — Kyllä kerran silmiänne tuijottelette, kun kuulette minun Vienan ihmeistä haastelevan! — Niin. Jos edeltäpäin laskisin muutamia painavia temppuja muistooni.

LALLI.

No mitä mietit Taimo? Arvella

Sa ehkä voinet mitä merkinnee

Talossa tämä haudan hiljaisuus?

TAIMO.

En sitä arvata voi, isäntä!

(Itsekseen.)

Jospa hän soisi mun rauhassa mietiskellä! — Minun on käärmeillä alkaminen, että kauhistus ja hirmu kohta syttyvät kuulioissani… Siis… Tulipunaiset käärmeet, paljon suuremmat kuin täällä metsän suurimmat hongat, joille luonto on lahjoittanut kalliin puheen lahjan; mahdottoman suuret niin kutsutut lumihärät kymmenellä päällä, kymmenen sarvea jokaisessa päässä ja kymmenen silmää jok' ainoassa sarvessa; ihmisillä suden naama ja pitkä hevosen harja niskassa; Jumalan kuva kaukaa pilvien toiselta puolelta ulottuva lähes maahan asti. Oojaa! Oojaa! Onhan niitä siinäkin ensi maistiaisiksi ja kyllä niistä sitte vielä parempiakin syntyy.

(Menee.)

LALLI.

Siis ovat karsikkoni pilatut!

Se taaskin onnetoin ol' ennustus,

Sill' ikivanhat tarut kertovat,

Ett' onni kohta luopuu talosta

Kun hävitetään talon varjopuut

Ja pyhät paadet.

(Kerttu tulee.)

Yhdeksäs Kohtaus.

LALLI ja KERTTU.

KERTTU (Itsekseen).

Pyhä neitsyt! — Lalli!…

LALLI.

Ah, armas Kerttu!

(Lähestyy Kerttua.)

KERTTU (Itsekseen).

Mitä sanoisin?

LALLI.

Sinulla eikö, ikävöittyni,

Nyt ole tervetuliaisiksi

Sanaakaan?

KERTTU (Antaa kätensä Lallille.)

Tervetultuasi Lalli

Taas kotia!

LALLI.

Niin Kalman kylmästi!

Töin tuskin tarjot mulle kätesi;

Voi, ennen aina riensit rinnoilleni

Poiss' oltuani lyhyenkin hetken!

KERTTU (Itsekseen).

Hän puhuu totta!

(Ääneen.)

Sydämellisesti

Sa olet tervetullut!

LALLI.

Käytökses

Ja äänes toista mieltä osoittavat.

Ah Kerttusen'! — en ole tervetullut!

KERTTU.

Vaan olet — miksi sitä epäilet?

(Itsekseen.)

Oi, tue mua Herra Kristus!

LALLI.

Kerttu!

Sa lapsuudesta rakastettuni!

Kuink' olen ikävöinnyt sinua

Ja toivotellut sitä hetkeä,

Ett' taasen saisin sinun kohdata!

Nyt vihdoin viimein saavun kotia

Ja sydämeni sulaa ilosta —

Mut et sä kultain riennä syliini,

Et ilosilmin tule tyköni,

Vaan olet kylmä niinkuin talven jää!

Voi tätä katkeruutta! Rakkaus,

Jonk' ennen muistat mulle vannonees'

On poissa ollessani sammunut!

KERTTU.

Se sammunut ois! — Ei! Ei! Sinua

Ma olen lempinyt ja sinua

Ma lemmin, Lalli, hamaan kuoloon asti!

(Hän vaipuu Lallin rintaa vastaan.)

LALLI (Syvästi liikutettuna.)

Voi Kerttuseni! … kaunis kultani!

Nyt olen onnellinen! Minulle

On taivas taasen maahan vaipunut

Ja autuaiden autuus taivaan kanssa!

Voi Kerttu, kuinka onnelliseksi

Nyt tunnen tänä hetken' itseni!

Sa lemmit mua, mitä minulta

Siis voisi puuttua? Ei pienintäkään!

KERTTU (Hyökkää seisomaan. Itsekseen).

Haa! Suonissani jäähtyy vereni!

Hän ompi jumalaloin pakana!

Rinnoilla pakanan mä lepäsin!

LALLI.

Niin olen sua ikävöinnyt Kerttu,

Kuin kevät-yönä luonto ikävöitsee

Auringon nousemista. Hartaasti

Nyt pilvein pitäjätä väkevää

Mä kiitän tästä ilohetkestä!

KERTTU (Itsekseen).

Hän pilvein pitäjätä kiittelee!

Voi kauhistusta!

LALLI.

Tuokioksikaan

Et ole mielestäni eksynyt,

Vaan kaiken matkan kuluessa olit

Sä mulle tähtenä, min perille

Mä ikävöitsin jälleen ehtiväni.

Mut armas kultain! Lienetkös sä koskaan

Mua muistellut mun poissa ollessani?

(Aukaisee laukun.)

KERTTU.

Jos sinua ma olen muistellut?

Juur' usein olen…

LALLI (Ottaa laukusta kultakääryt).

Nämät sanasi

Ne sydäntäni virkistyttävät

Kuin öinen kaste kasvin janoavan.

Nää kääryt tervetuliaisiksi

Ma annan sulle. Katsos Kerttuni!

Ne ovat arvoisat ja loihtu-voima

Niiss' asuu runsas.

KERTTU.

Loihtu-voima!

LALLI.

Oikein.

Ne kolme vuotta ovat rippuneet

Seinässä huoneen Yli-Jumalan,

Ja syntysanat niihin lukenut

On Vienan nerollisin tietäjä.

Ne ostin, että niitä turvakses

Sa kantaisit.

KERTTU.

Kuin? Turvakseni!

(Itsekseen.)

Hirmu!

LALLI.

Ei niitä kantaissasi sinua

Voi mikään tapaturma kohdata,

KERTTU.

Ei kulta ole multaa parempi!

LALLI.

Sen ilokseni tiedän, ett'et laske

Sa kultiin samaa arvoa kuin naisten

On toisten tapa niihin laskea.

Mut nämät vitjat — eivät kiillostansa

Ne lainaa arvoansa — muista se!

Nyt aika ompi aivan levotoin

Ja vaarat kaikkialla piilevät

Kuin Kivuttaret yöllä — sempätähden

Näät eriskummalliset loihtu-vitjat

Sull' ovat tarpeesen! — Ah, armaani.

Ma tuskakseni olen havainnut

Ne tuhotyöt, kuin poissa ollessani

Nuo kristikoirat ovat tehneet täällä.

KERTTU.

Nuo kristikoirat! Taivaan Jumala!

LALLI.

Sä ällös pelkää Kerttu! Huoletta

Sa ollos aivan, sillä kotia

Jo saapui Lalli! — Sangen tylysti

He ovat seutujamme pidelleet,

Mut hirveästi heille kostamme! —

Tuo karsikkoimme pilaaminen — sekin

On luultavasti heidän ilkitöitään?

Vai kuinka?

KERTTU.

Ilkitöitään!

LALLI.

Viattomaks

Mä tiedän sinun, Kerttu, enkä ai'o

Sinua syyttää siitä, minkä teki

Mun poissa ollessani väkivalta.

Vaan tunnethan sa varjopuitten arvon

Ja ymmärtänet, että kovasti

Tuo puitten surma mua suututtaa.

Te käärmeen sikiöt ja synnyttämät!

Mun miekkain vertanne on maistanut

Ja himoo juoda sitä enemmän!

KERTTU.

Voi! Oletko sa, Lalli, saastutettu

Myös kristityllä verelläkin! Haa!

LALLI.

Kuink' oli? Saastutettu? Hourun tapaan

Sa puhut nyt! Hyv' onni oli se,

Ett' Tuoni kitansa sai täpö-täyteen!

KERTTU.

Kristittyjäkö?

LALLI.

Lemmon-sikiöitä

Jos sujuupi se paremmin!

KERTTU.

Siis olet

Sä kristittyä verta vuodattanut!

LALLI.

Niin… Ansiokseni voin sanoa

Sen tehneeni!

KERTTU.

Oi kovan onnen lasta!

Oi päivää synkeätä! … sanomata —

Saastaista!

LALLI.

Kerttu kultain…

KERTTU.

Minua

Sä ällös sillä tavoin puhuttele —

Murhaaja-ilkiö!

LALLI.

Niin sanoa.

En sallis kenkään muun! Mut olkoothan

Ne sanat sinun suussas' sallitut,

Kosk' en ma taida sinuun suuttua,

Jos lausuisitkin mitä tahansa!

Täss' ovat vitjat — ole iloinen

Nyt!

(Yrittää tarttua Kertun käteen.)

KERTTU (Vetäikse takaisin.)

Ällös lähesty! Vaan tiedä, hurja,

Ett' olen myöskin minä kristitty!

(Äänettömyys.)

LALLI.

Kuink' oli? Kristitty?… Et sanonut

Sa kristitty?

KERTTU.

Niin sanoin onnetoin

Sä Herran hylkäämä!

LALLI.

Haa…aa! Kristitty!

KERTTU (Itsekseen).

Voi, kuinka muuttuu hänen muotonsa

Nyt suojaa mua Herra Jumala!

LALLI.

Haa…aa! Kristitty! Oi kovan onnen lasta!

Oi päivää synkeätä! — Sanomata —

Saastaista!

KERTTU.

Ällös siitä synkisty.

Minua taivaan armo…

LALLI.

Taivaan armo! —

KERTTU.

Myös sinuakin voipi kohdata

Tää armo, jos vaan katuvaisella

Sä sydämellä vastaan-otat sen.

Ah, mikä ilon-ilo ois se mulle

Jos sinä kristin uskoon kääntyisit!

Ei löydy onnea, ei autuutta,

Ei iloa, ei rauhaa, toivoa

Sen opin ulkopuolia! — Kuitenkin

Ma olen liian halpa julistamaan

Mitk' ovatkaan ne runsaat siunaukset.

Joit' tämä pyhä oppi tarjoo meille,

Mut löytyy muuan hurskas mies ja pispa —

Hän voipi nämät kaikki selittää

Sinulle ihanasti! Menkämme

Siis hänen luoksensa! Voi rientäkämme.

Ah Lalli! uuteen armon elämään

Hän sinun johdattaa ja suloisuus,

Jok' ennen oli sulle tuntematon,

On sydämehes samoava! Luovu!

Voi luovu synkeästä uskostas

Ja tunnusta jo sitä Jumalaa,

Joll' yksin ompi valta Jumalan!

Niin kaikki taasen hyväks muuttuvat,

Uudesti koittaa onnen kuutamo

Ja lemmen päivä meille, samassa

Kuin este, joka meidät eroittaa

On kumottu!

LALLI.

Haa! Este! Eroittaa!

(Itsekseen.)

"Sa koston kotonasi löydät." — Nyt

Jo tajuan ma ennustusten lauseet!

KERTTU.

Sun rikoksesi, Lalli, ovat suuret

Kun sinä kristittyä vertakin

Jo olet vuodattanut, mutta Hän,

Jok' kaiken mailman virheet sovitti

Ja kuolemallaan meidät lunasti,

Hän voipi sinuakin armahtaa

Ja armahtaakin…

LALLI.

Vaiti mieletön!

(Itsekseen.)

"Sun oman pirttis orrelta." — Niin tosin!

KERTTU.

Sä ällös suutu, Lalli, mutta mieti

Mun sanojani tyystin tyvenellä

Mielellä!

(Polvistuu Lallin eteen.)

Sydämeni pohjasta

Ma rukoilen: äl' ole suutuksissa!

En voi mä näistä armon asioista

Niin puhua kuin tässä tarvis ois,

Mut lähtekämme luoksi Henrikin,

Tuon pyhän pispan! Hän ne selittää

Niin suloisesti, että mielestäs

On vihan vimma kauas pakeneva

Ja lemmen henki sijaan astuva!

(Koroittaa kätensä Lallia kohden.)

Oi Lalli, kuule nöyrää pyyntöäni

Ja tarkkaa rukoilevaa ääntäni!

LALLI.

Pois tyköäni vaimo!

KERTTU.

Hennotko

Mun nöyrää rukoustan' evätä?

Ett' toki, Lalli!

(Hetken äänettömyys.)

LALLI.

Miss' on Ilmari?

KERTTU (Itsekseen.)

Ah!

LALLI.

Etkö kuullut? Miss' on Ilmari?

KERTTU.

Poikamme…

(Hän nousee seisomaan.)

LALLI.

Poikamme niin…

KERTTU.

Ilmari…

LALLI.

Hän aivan…

KERTTU.

Lapsemme…

(Vetäytyy oveen päin.)

LALLI.

Hän onko kuollut?

Haa! kurja! Sinun onnettomuus perii!

KERTTU.

Hän elää…

(Vetäytyy yhä oveen päin.)

LALLI.

Sinun äänes vapisee…

Kuink' onkaan lapsen laita? Vastaa suoraan!

KERTTU.

Hän ompi terve…

LALLI.

Terve! — Konna paha!

(Polkee jalallansa lattiaan.)

Ma kohta muruiksi sun muserran,

Ell'et jo vastaa, miss' on Ilmari,

Mun päivieni ilo?

KERTTU (Lähellä ovea).

Kasvatiksi

Ma annoin hänen pispa Henrikille.

(Menee ulos ovesta.)

LALLI

Nyt mitä kuulin! Pispan kasvatti!

Mun Ilmarini pispan kasvatti!

Haa! vaimo kavala! Nyt Hiitehen

Sun syöksen, syvimpähän syvyyteen!

Hän pakeni! — Jos vaikka Tuonelaan,

Niin Lalli ryntää sinne — kostamaan!

(Menee.)

KOLMAS NÄYTÖS.

(Paikka sama kuin edellisessä Näytöksessä.)

Ensimäinen Kohtaus.

TAIMO ja KAKSI LALLIN RENKIÄ.

TAIMO (Hioo miekkaansa.)

RENGIT (Istuvat joutilaina syvissä mietteissään).

TAIMO (Itsekseen.) Voi mitä aikoja! mitkä ajat! — Ei ole enää mikään vanhoillansa, vaan kaikki asiat, suuret kuin pienetkin, ovat nurinniskoin niinkuin teurastettu härkä! Elämä on monen vaivaloisuutensa tähden minustakin kadottanut melkein kaiken arvonsa. — Hukka on erinomattain tämän talon perinyt. Kaikki mököttävät allapäin pahoilla mielin ja silmät kuopissaan kamalasti tuijottelevat! — (Ensimäiselle rengille.) Mitä sinä ajattelet, kunnoton, lattiaan kun tirkistelet? Taikka ajatteletko ensinkään?

ENSIMÄINEN RENKI.

Ajattelen niitä kuin olen kuullut ja nähnyt.

TAIMO.

No todistappas esimerkillä, ettäs ymmärrät ajatella!

ENSIMÄINEN RENKI. Sitäkin ajattelen kuinka tyytyväisesti ja rauhallisesti tuo mustatakki muukalainen, jonka meidän miehet murhasivat, meni kuolemaan.

TAIMO. Hän oli munkki! Sellaisia näin paljon Vienan maalla. Niitä löytyy siellä kosolta!

ENSIMÄINEN RENKI. No löytyköön vaan, mutta eriskummallisia sanoja hän lausui eikä hän pelosta huutanut eikä irvistellyt.

TAIMO. Oisi kyllä huutanut, sinä tomppeli, mutta meidän miehet tukitsivat hänen kurkkunsa köydellä ja kyllä hän irvisteli, julmasti irvistelikin, mutta sitä et nähnyt, kun rippui hän ylhällä puussa. — (Toiselle rengille.) Entäs sinä? Mitäs sinä mietit?

TOINEN RENKI. Tuota meidän emännän hiljaista kärsivällisyyttä mietin. Hän on paljon muuttunut viime aikoina ja varmaan on hänessä joku väkevä, pyhä henki vaikuttamassa.

TAIMO. Sitä et saa sinä mietiskellä, mies! Se on isännän asia. Kuuletko että minä kiellän sinua sitä ajattelemasta?

TOINEN RENKI.

Kyllä kuulen.

TAIMO. No hyvä! Mutta vielä parempi ehkä saattais olla, että rupean teille kertomaan hauskoja matka-muistelmiani Vien…

ENSIMÄINEN RENKI (Keskeyttäen). Äläpäs Taimo! Sinä olet niitä jo useasti kertonut ja — anna anteeksi — me luulemme, että sinä … vaikka oletkin paljon kulkenut mies … että sinä — niin sanoakseni — ongit omiasi ja pistelet valheita…

TAIMO. Minäkö pistelen valheita, sinä kirottu heittiö! — Pois täältä laiskurit! — Työhön! työhön! — sanon minä. Ettekö tiedä että minä isännän poissa ollessa olen niin hyvä kuin isäntä itse!

(Molemmat rengit menevät. Taimo sysää heitä takaa.)

Toinen Kohtaus.

TAIMO (Yksin). Voi mitä aikoja! mitkä ajat! — Tuollaiset ovat nyt miehet ja naiset kurjat viheliäiset vielä tuhatta hullummat! He kallistavat päätänsä ja huokaavat: "Oi Ukko Jumala! Oi Herra Kristus!" — Jospa sentään olisin päässyt sotaan, mut isäntä ei enää kärsi niitä, joita hän ennen on kärsinyt. Minä en enää kelvannut hälle seuraajaksi. Ohhoh! Aikani kuluksi hion nyt miekkaani, sillä toivon kuitenkin, että minullekin vielä paremmat päivät koittavat!

(Ensimäinen lähettiläs tulee.)

Kolmas Kohtaus.

TAIMO ja ENSIMÄINEN LÄHETTILÄS.

TAIMO (Itsekseen).

Ken ollee tuokin vieras? Kiivaasti

Hän katsoo minua — tai miekkaani;

En tiedä kumpaista.

ENSIMÄINEN LÄHETTILÄS.

Sa olet Lalli?

TAIMO.

No entäs jos ma oisin?

ENSIMÄINEN LÄHETTILÄS.

Sinulle

Ma Lounais-Satakunnan miehiltä

Tuon terveisiä…

TAIMO.

En! En ole Lalli!

Ma tosin olen Lallin kanssa käynyt

Ain asti Vienaan sekä siellä nähnyt

Niin armottoman monta kummitusta

Ett' ei tää illan hetki riittäisi,

Jos niistä kertoilemaan rupeisin —

Ma olen Taimo kauas-kulkia

Ja puolen-mailman-halki-retkeiliä!

(Lalli, täydessä sota-asussa, tulee.)

Neljäs Kohtaus.

EDELLISET ja LALLI.

TAIMO (Itsekseen).

Ois vielä vähän saanut viipyä!

Nyt tuli aivan kesken puhettani.

LALLI (Lähettilästä huomaamatta).

No mitä uutta täällä kotona?

TAIMO.

Ei mitään uutta, hyvä isäntä.

LALLI.

Siis kaikk' on vanhoillaan?

TAIMO.

Sen näette.

LALLI.

Hm … hänkin?

TAIMO.

Kuka hänkin?

LALLI.

Emäntä.

TAIMO.

En ole häntä tänään nähnyt, mutta

Ma luulen, taikka luulemattakin

Mä tiedän, että hänen tilansa

On kovin kurja!

LALLI (Osoittaa tuskallista levottomuutta).

TAIMO (Itsekseen).

Hitto periköön!

En viisaan tavalla nyt puhunut.

Mut lausettani koen korjata.

(Ääneen.)

Kysyä teiltä ehkä uskallan

Kuink' onnistuipi sota-retkenne?

LALLI.

Se hyvin onnistui. — Me perkasimme

Vihollisista kaikki Euran seudut.

Mut ovatko ja tulleet takaisin

Ne, jotka tiedusteluun lähetin

Ma Aurajoen tienoille? Kas siellä

Vast' onkin oikein sutten koti-pesä!

TAIMO.

He eivät vielä ole palanneet.

LALLI.

Kentiesi ovat menneet surman kitaan.

TAIMO.

En usko sitä, koska urhookkaammat

Ja parhaat miehet lähetitte sinne.

Ei liene Sorri käynyt pauloihin —

Häll' onkin syytä välttää ansoja! —

Ja Kitkasta me taaskin tiedämme,

Ett'ei hän ole eilen syntyneitä!

LALLI (Huomaa lähettilään. Taimolle).

Ken on tuo outo mies?

TAIMO.

Hän vastatkoon

Jos taitaa — itse siihen kysymykseen!

En tunne häntä enemmän kuin lintu

Veljensä tuntee. Tuskin niinkään paljon.

ENSIMÄINEN LÄHETTILÄS (Lallille).

Ma Lounais-Satakunnan miehiltä

Tuon sulle terveisiä! Sinnekin

Jo ehti nosto-kehoituksesi

Ja jalo sotahuutos. Aseissa

Me olemme ja valmiit noudattamaan

Sun käskyjäsi. — Minkä vastauksen

Saan kotiin kumppaneilleni mä viedä?

LALLI.

Sen sanot heille, että ryhtyneet

Me sotatoimiin kiivaast' olemme

Ja että vihollisten parvia

Jo muutamia ompi voitettu.

Myös kerro, että paljon väkeä

On tänne kaikkialta samonnut. —

Kell' ompi henki, jonka pyhittää

Hän tahtoo sankar-töillä jaloilla

Ja ansiollisilla — tulkoon tänne!

Kell' ompi verta suonissaan sen verran

Kuin lapsella on silmä-terässänsä,

Hän tulkoon sitä tänne tarjoomaan

Pyhiksi vapautemme lunnahiksi!

Ken sauvan nojassa viel' liikkua

Voi, vanhuutensa kaunistukseksi

Hän astukohon tietä kunnian

Ja vaipukohon kuolon uneen vasta

Kuin vapaaks voitti rakkaan isänmaan!

ENSIMÄINEN LÄHETTILÄS.

Me tulemme! Taas jääkää hyvästi!

LALLI.

Kuun poika ynnä poika Pohjantähti

Opastajina olkoot sinulle!

(Ensimäinen lähettiläs menee.)

TAIMO (Itsekseen).

Mä näin tuon miehen naamasta, ett' oisi

Hän mielellänsä kuullut puheitani.

Ja kumppaleistansa mä päätän samaa.

(Hieroen käsiänsä yhteen.)

O! jospa olisivat täällä jo

Nuo Lounais-Satakunnan kelpo miehet!

LALLI.

Taas voiman hengen olen kansassa

Ma uudestansa saanut syttymään.

Jo tuikkaa joka silmä rohkeutta

Ja joka sydän sykkii miehuudesta!

Taas luottamust' on miesten mielissä,

Joiss' äsken epätoivo hallitsi,

Ja pelon henki meni pelon tietä!

En epäile — me voiton viimein saamme

Ja maamme pelastamme rakkahan…

(Itsekseen.)

Vaan voiton kodissani josko saanen,

En ole siitä varmaa… En … en ole!

(Taimolle.)

Sä mennös tuomaan tänne emäntä!

TAIMO.

Sen toimen…

LALLI (Keskeyttää kiivaasti).

Toimen sen?

TAIMO

Sen toimitan!

(Hän menee.)

Viides Kohtaus.

LALLI (yksin).

Haa! Miks' en viipynyt ma sodassa

Ja hurjan verikisan melskeessä!

Ei kotona mun ole hyvä olla!

Kuin miekan kärki silmät kotilaisten

Mun silmihini purra pistävät

Ja heidän sanans' ovat myrkkyä

Mun mielelleni. Minun pitäisi

Taas mitä joutuisimmin lähtemän

Pois, taisteluun!

(Taimo, Kerttu, kädet sidottuna selän takana,

ja kaksi vartiaa tulee.)

Kuudes Kohtaus.

LALLI ja TULLEET.

LALLI (Itsekseen).

En toki luullutkaan

Ett olisi hän vaalentuva noin!

Haa! Haahmon haamussa mun onneni!

(Taimolle.)

Kuin monta vuorokautta olinkaan

Mä viime retkelläni?

TAIMO.

Suokaapas

Ma luen … yksi … kaksi … kolme … neljä…

Niin neljä, hyvä isäntä.

LALLI.

Vai neljä!

(Itsekseen.)

On mansikankin kukka kestävämpi

Kuin kukat hennot naisten poskilla!

(Katsoo tuijottaa Kerttuun. Ääneen.)

No vaimo parka, kovast' eksynyt!

Viel' yhä maistuvatko sinulle

Nää hulluutesi tuimat päivät, taikka

Jo ehkä tuntuvat ne karvahalta?

Sull' ompi ollut aikaa tarkastella

Mitk' ovat seuraamukset tämän uskon,

Jonk' otit elämäsi ohjeheksi,

Sa houru! Kärsimykset ankarat

Ja pilkka — parhaimmat sen tuotteet ovat!

Jo jälleen laskenetkin arvoa

Sun isiesi pyhään uskohon,

Jok' ompi selvä niinkuin taivaan sini

Ja kirkas niinkuin vedet lähtehissä!

(Kerttu on ääneti.)

Et vastaa!

(Äänettömyys.)

Vaimo uppiniskainen

Et ai'o vastata!

(Kerttu on yhä ääneti.)

Haa! Näyttämään

Sa vaadit minua, ett' oikeus

Mull' ompi saada suustas vastaus!

KERTTU (Hiljaisuudella).

Min tähden vastaisin, kun tiedät sen,

Ett' en mä luopua voi uskostani,

Mut kuolla voin…

LALLI (Kiivaasti vartioille).

Te kehnot! Oletteko

Mun käskyjäni tyystin noudattaneet?

ENSIMÄINEN VARTIA.

Olemme…

LALLI.

Tarkkaan huolta piditte

Ett'ei hän saanut maata?

ENSIMÄINEN VARTIA.

Isäntä!

Voi! onko hän sen muotoinen, ett' oisi

Hän maannut!

LALLI.

Ainoastaan murkinaksi

Te hälle … vähän…

TOINEN VARTIA.

Kiivas isäntä!

Voi, onko hän sen muotoinen, ett' oisi

Hän syön…

LALLI (Keskeyttää vihalla, polkein jalallansa lattiaa).

Vait! Vait! Jos halpa henkesi

Viel' arvost akanan on sinulle!

Taas vaimo määrättyhyn asemaan!

Sen jälkeen laittakatte luunne täältä!

(Vartiat vievät Kertun muutaman seinässä olevan renkaan

tykö ja sitovat hänen selän takana sidotut kätensä siihen.

Rengas on niin ylhäällä, että Kerttu jää seisomaan.)

TAIMO (katsoen vartia-miehiin. Itsekseen).

Jo päivän helle noille raukoille

Nyt laski! Mutta siltä näyttääpi

Kuin minulle se oisi nousemassa!

LALLI (Luo silmänsä yhtäpäätä Kerttuun ja vartioihin. Nämät hiipivät työnsä toimitettuaan, visusti pois. Lallin vielä samassa asemassa ollessa tulee toinen lähettiläs).

Seitsemäs Kohtaus.

LALLI, KERTTU, TAIMO ja TOINEN LÄHETTILÄS.

TOINEN LÄHETTILÄS (Lallille, joka paikastansa liikahtamatta tuimasti

katsoo lähettilääsen).

Ma Lapin Kihlakuntalaisilta

Ja heidän rajalaisiltansa tuon

Sinulle, Lalli, tämän sanoman:

Ei löydy enää meidän seuduillamme

Yht' ainoaakaan Kristin-uskovaista.

Niin tuiman teimme pyhän kostotyön

Ja suurta voittojuhlaa Manatar

Ja kaikki Tuonen väki viettivät.

Vaan mitä enemmän on tehtävä,

Se olkoon sinun sanottavaa Lalli!

LALLI.

Te surmasitte kaikki kristityt?

TOINEN LÄHETTILÄS.

Niin teimme.

LALLI.

Kaikki?

TOINEN LÄHETTILÄS.

Kaikki säälimättä!

LALLI.

Se vasta oli oivallisest' tehty!

Kuin koski väylässänsä liikkuupi

Ja tulvassansa kaikki musertaa

Ja pyörteissänsä särkee, samaten

Myös koston koski täällä liikkukohon,

Niin runnellen ja yhtä ankarana! —

Vast' aljettu on tämä koston toimi

Ja pelastuksen työ, mut uutterasti

Jos yksin voimin sitä jatkamme,

Niin loppuun onnellisehen sen saamme.

TOINEN LÄHETTILÄS.

Sun puhees tarkoituksen käsitän.

Täss' yksityisten kihlakuntain puuhat

Ja hankkeet eivät auta. Yksin neuvoin

On asia ajettava. Eikö tämä

Sun ajatukses ollut?

LALLI.

Oli.

TOINEN LÄHETTILÄS.

Missä

Kokous-paikka on?

LALLI.

On täällä. Tulkaa

Siis tänne! Tulkaa kaikki! Kaikkia

Tää toimi koskee, samoin vanhusta

Kuin nuorukaista!

TOINEN LÄHETTILÄS (joka salaa katselee Kerttua).

Kyllä tulemme.

Ennenkuin aurinko on ehtinyt

Viidesti nousta taivaan kiireelle

Me täällä olemme! — Taas hyvästi!

(Itsekseen.)

En kodikseni tätä huonetta

Ma soisi sinä ilmoisn' ikänä,

Ja köyhää mökkiän' en vaihettais

Tään pulskan talon kaikkeen rikkauteen!

(Menee.)

TAIMO (Itsekseen).

Kas nytpä kuutioita karttuu mulle!

(Hieroen käsiänsä yhteen.)

O! jospa olisivat täällä jo

Nuo oivalliset urhoot Lapista

Ja heidän rajalaisensa!

LALLI (Taimolle).

En jaksa

Sun hulluuttasi nähdä! Lähde täältä!

TAIMO (Itsekseen).

No niin … nyt tuli minun vuoroni!

(Ääneen, mennessänsä.)

Aurinko tänään oli sapessa —

Millainen myrsky täällä syntyneekään!

(Menee ulos ovesta.)

Kahdeksas Kohtaus.

LALLI ja KERTTU.

LALLI (Luo silmänsä Kerttuun ja katsoo häntä hetken. Hellästi).

Voi Kerttu! Sun on varmaan paha olla!

Nuo kovat köydet syövät kättäsi

Ja seisoa et jaksa kauemmin.

Mist' olisitkaan jättiläisten voimaa

Sa heikko nainen saanut, kukkana

Kun lemmittynä kasvoit, vaurastuit.

Ja hellän huolen lasna ylenit.

Ei oma emos sua tuntisi

Jos sinun näkisi noin muuttuneena!

Ah, puhu Kerttu!

(Äänettömyys.)

Näkevänäsi

Et mua ole!

KERTTU (Hiljaan).

Herran avulla

Voin pilkan katkerankin kantaa.

LALLI.

Pilkka!

Ei ollut puheessani pilkkaa, vaimo!

En julkee, kurja, sua pilkata

Kun surkuttelemattakaan en voi

Ma olla! — Hourauksistasi luovu

Ja anna järkes valon uudestansa

Sun mieltäs sameata valaista! —

Miks'et sä onnellisna tahdo elää

Ja arvossa ja kunniassa? Miksi

Sä hylkäät osan, jota tarjona

Ei ole yhdelläkään naisella

Lapista asti Suomen lahtien rantaan?

Ken toinen eikö soisi mielellänsä

Niin olla arvon helmassa, kuin sinä

Ain olet ollut! — Taikka puuttuiko

Sinulta jotain, jota halusit

Omakses saada? Eikö alati

Sun tahtoasi ole noudatettu

Ja pyytämäsi, jopa pienimmätkin,

Ne koska jäivät suostumusta vailla?

Vaan kuinka hellyyttäni palkitset

Ja rakkauttani? — Mut kuitenkin

Voi kaikki vielä toisin muuttua

Jos muutat mielesi ja Ilmarin

Taas saatat kotia. — Sä näännyt, Kerttu.

(Kiiruhtaa Kertun luo ja avaa hänen siteensä, mutta

kuullessansa ääniä ulkoa sitoo hän ne uudestaan.)

Se ei käy laatuun! Herkkä-mielisyyttä

Jos meidän miehet kerta näkisi

Mun osoittavan, mahtavuuttani

Se vahingoittais. Sit' en menettää

Ma saa, kun isänmaamme pelastus

On minun toimeni. Kaikk' arvoni

Mä tähän toimeen tyystin tarvitsen.

(Kitka ja Sorri seuraajinensa tulevat.)

Yhdeksäs Kohtaus.

EDELLISET ja TULLEET.

KITKA (Heittäytyy huolellisna rahille).

SORRI.

Totuuden lausui huhu onneton!

LALLI.

Siis muukalaisten rakentama linna?

SORRI

On valmis. Peloittavana se seisoo

Suuss' Aurajoen. Ukko nuolillansa

Sen särkeköön!

LALLI.

Me valloitamme sen!

SORRI.

Sa Hiiden linnat kaikki helpommin

Voit valloittaa kuin tämän! Kivestä

Sen seinät ovat, ovet rautaiset!

LALLI.

Jos vaikka teräksestä valettu

Ois tämä paholaisten varustus,

Sen toki perin-juurin kukistamme!

Me emme millään muulla keinolla

Voi saada heitä täältä poistumaan.

SORRI.

Niin onnettaret meitä auttakoot!

Vaan erään toisen seikan sinulle

Nyt kerron, Lalli. Koti-matkalla

Jo ollessamme kovaan kiistahan

Me vihollisten kanssa jouduimme.

He palasivat ryöstö-retkeltä —

Kiivaasti siinä oteltiin, mut voitto

Jäi meille. Neljätoista vangiksi

Me saimme; heistä neljä suomalaista.

LALLI.

Haa! Lemmon voima! Kavaltajain luku

Ain eneneepi päivä päivältä!

SORBI.

Muut surmasimme, nämät säästimme.

Nyt tuomitkamme heitä!

LALLI.

Kuolemaan

Tuskallisimpaan!

SORRI.

Mitäs Ahteenpää

Sä sanot siihen — oma veljesi

On näitten kavaltajain joukossa?

ENSIMÄINEN TALONPOIKA.

Ma sanon niinkuin Lalli — kuolemaan!

SORRI.

No entäs sinä Korpi, poikasi

Kuin samaan tuomioon on vikapää?

TOINEN TALONPOIKA.

Sä erhetyt. Ei minun lapseni

Vois' isänmaataan pettää enkä ai'o

Mä petturille isäks ruveta!

LALLI.

Nyt puhuit, Korpi, miehen tavalla.

Ken pettää kotimaansa, hänellä

Ei ole isää, eikä äitiä.

Ei veljeksiä eikä sukulaista.

Hän on kuin juoksu-koira turvatta,

Siks' että hylkäsi hän hoitajansa

Ja petti holhojansa luottamuksen,

Ja samaten kuin isän-murhaaja

Hän ei voi missään löytää lepoa,

Mut kirouksia kaikkialla! Kuolo

On hälle tottakin vaan sula armo,

Ei rangaistus.

(Lalli menee. Toiset seuraavat häntä, Kitka huoaten.)

Kymmenes Kohtaus.

KERTTU (Yksin. Ensin hiljaan, sitte korkealla äänellä.)

Vert' ompi vuotanut

Ja verta yhä vielä vuodatetaan!

Ei veljet enää säästä veljiänsä,

Ei isä poikaansa, ei poika isää!

Ah! Verta! Verta! Se on helmasana

Nyt ihmisillä, siihen lauseesen

On kielen kaikki mehu yhdistynyt!

(Ulkoa kuuluu sama laulu, kuin Ensimäisen Näytöksen ensimäisessä

kohtauksessa on laulettu ja sen ohessa katkeria valitushuutoja.)

Oi mitkä katkeruuden, tuskan huudot!

Ne ovat kuolevaisten huudot! Herra

Jumala! kuinka kauan suvaitset

Sa viisaudessasi näin hirmuista,

Näin kauhistavan julmaa menetystä!

Tee surkeudelle vihdoinkin jo loppu

Ja poista raivon henki kansasta!

Oi armon Herra! kuule minua!

(Hän menee tainnoksiin. Laulu ja valitushuudot vaikenevat.

Pispa Henrik tulee.)

Yhdestoista Kohtaus.

PISPA HENRIK ja KERTTU.

PISPA HENRIK (Lähestyy Kerttua).

Mun armas lapsein! missä tilassa

Sun kohtaankaan!

KERTTU.

O Herra Jumala,

Te täällä!

PISPA HENRIK

Paljon olet muuttunut

Ja vaalentunut! Kärsimykses kovat

Minua huolettavat!

KERTTU.

Minusta

Ei puhumista!

PISPA HENRIK.

Lohdutusta tulin

Ma tuomaan sinulle.

KERTTU.

Oi rientäkää

Taas täältä pois! Jos Lalli kohtaa teidät,

Niin kuolemanne varma on!

PISPA HENRIK.

En lähde.

Vaan Kristin oppia myös hänelle

Mä pelkäämättä tahdon saarnata

Ja sanan tutkaimella avata

Tien hänen rauhattomaan sydämeensä.

KERTTU.

Hän murhaa teidät!

PISPA HENRIK.

Herran kädessä

On henkeni, ei heikkoin ihmisten.

KERTTU.

Oi menkää kuitenkin! Ma tunnen Lallin.

Hän yhtä ankara on vihollinen

Kuin on hän uskollinen ystävä

Ja hellä. Metsän pedot ennemmin

Te voitte kesyttää kuin kiivaan Lallin!

Hän vihoissaan on ihan säälimätön.

PISPA HENRIK.

Mä kuinka heidän rääkättäväksensä

Sun voisin jättää? Sitees avaan ensin

Ja sitten koen sanan voimalla

Sun kohtalolles saada lievitystä.

KERTTU.

Jo ehkä verityöstään palajavat

Vihollisenne!

PISPA HENRIK.

Älä pelkää. Kerttu!

Mun mielelleni juohtuu tapaus.

Jok' kerran pyhää Augustinoa

Englannin maalla kohtais. Samaten

Kuin minä nyt hän yksin, aseetonna

Vihollistensa joukkoon antautui.

Nähdessään pyhän miehen tulevan

Nää julman ilo-huudon koroittivat

Ja karkasivat vihaamaansa vastaan,

Kuin kokko karkaa päälle kyyhkyisen. —

Jo puuhun sidottu ol' Augustinus

Ja pakanoitten miekat viuhkuivat

Ylitse hänen päänsä, samassa

Kuin tuli taivahasta leimahti

Ja jyräys niin kova tärisytti

Mannerta, että maahan vaipuivat

Säikähtyneinä kaikki murhaajat,

Krist' uskovaisten luku sillä kertaa

Lisääntyi tuhannella hengellä.

LALLI (Ulkoa, kiivaasti).

Sa sanoit hänen tänne tulleen?

SORKI (Ulkona).

Tänne!

KERTTU.

Oi, armollinen Jumalani!

PISPA HENRIK.

Hän

On kilpemme ja vahva turvamme!

(Kitka, Lalli, Sorri ja Taimo tulevat seuraajinensa.)

Kahdestoista Kohtaus.

EDELLISET ja TULLEET.

KITKA.

Haa! verikoira! Koston kourista

Et pääse tällä kertaa!

PISPA HENRIK.

Minkätähden

Minua kutsut verikoiraksi?

KITKA.

Hoh! minkätähden? Sitä kysyt, vaikka

Lastemme sydän-veret tippuvat

Sun käsistäs ja ystäväimme hurme

On huulillesi, julma, hyytynyt!

PISPA HENRIK.

Kosk' olet nähnyt kädessäni miekkaa?

Ma olen rauhan mies ja rauhan sanaa

Ma saarnaan nimessä sen Jumalan,

Jok' ompi rakkauden Jumala

Ja rauhan. Taikka miksi tulisin

Näin aseetonna aseellisten joukkoon,

Jos julma olisin, jos haluni

Ja hankkeeni ois verta vuodattaa?

KITKA.

Sa olet tullut meitä väijymään

Ja kumppalis, ne jossain piilevät.

PISPA HENRIK.

Siin' erhetyt. Vaan kaksi kumppalia

Mua seuraa matkallani. Toinen heistä

On hyvä omatuntoni ja toinen,

Jok' on niin väkevä ja voimallinen,

Ett'ei sen vertaist' ole maailmassa,

Niin vahva, että teidän voimanne

On hänen voimans' suhteen mitätön,

Niin mahdikas, ett' teidät ruhtoa

Hän voipi silmän-räpäyksessä —

On Jumalani!

KITKA.

Sinun väitöstäs

En malta kuulla! Vältä miekkani!

(Vetää miekkansa.)

PISPA HENRIK.

Ken tarttuu miekkaan, vihdoin miekalla

Myös itse saapi surmansa. Näin sanoi

Se Herra, jonka pyhää oppia

Ma olen tullut teille julistamaan.

Siis laske miekkas jälleen tuppehen!

KITKA.

Niin teen kun verestäs se tupruaa!

(Hän nostaa miekkansa sillä iskeäksensä, muita samassa leimahtaa

salama ja ankara ukkosen jyske tärisyttää huonetta. Kaikki

Suomalaiset, pait Lalli, pelästyvät suuresti.)

PISPA HENRIK.

Miks' säikähdytte, hyvät ystävät?

Tuo oli matkakumppalini ääni!

Puhuinko totta äsken? Eikö ole

Hän voimallinen? Eikö suojata

Hän jaksa mua? Rakkaat Suomen miehet!

Ymmärtäkätte vihdoin hyötynne

Ja sanojani tarkkaan miettikää!

Ett' on tääll' usein verta vuotanut,

Ei ole minun siihen syy, vaan teidän,

Te kylmäkiskoiset! kuin vainootte

Ja hätyytätte meitä kristityitä,

Niin tehden sodan karttamattomaksi!

SORKI.

Me hätyytämme teitä? Olipa

Myös sekin sana! — Eikö tämä maa,

Joss' isiemme isät asuivat

Ja meille perinnöksi jättivät —

Se eikö ole meidän! Emmekö

Saa sitä puolustaa ja varjella,

Kun outo ryntää sitä hävittämään?

Meill' eikö oisi siihen oikeutta?

Ja vapautemme — senpä pitäisi

Kai meidän heittää niinkuin olisi

Se vanha vaate-repale ja ryysy!

Ja antaa teidän vastustelematta

Orjuuden paulat panna jalkoihimme:

Sen vuoksi tänne tulleet olette!

PISPA HENRIK.

Niin totta kuin nyt talvi on ja jyske,

Tuo erinomainen, jon äsken kuulitte,

Ol' ääni taivaallisen Jumalani

Ja Hänen voimastansa todistus!

Niin totta parastanne tarkoitan,

Te Suomen miehet! Teidän hyödyksenne

Ja teitä taivaan tielle saattaakseni

Ma jätin kotini ja omaiseni

Ja kaikki mailmalliset etuni.

Voi, kuulkaa rakkaat ystäväni! Verta

En himoo; julmuus mua ilettää.

En teille pahaa suo enk' orjuuteen

Ma tahdo teitä saattaa. Armoa

Ma teille tarjon, sulaa armoa!

Autuutta ijankaikkista! Niin kuulkaa

Mun ääntäni ja kuulkaa taivaan ääntä,

Jok' äsken ankarana kaikui teille!

Se huusi: notkistakaa polvenne

Te Suomen miehet! Epä-jumalat,

Nuo halvat, mitättömät heittäkää

Ja antakatte minun kastaa teitä

Vapahtajamme pyhään nimehen!

LALLI (Joka, yhtä-mittaa on katsonut pispa Henrikkiin).

Haa! Valhekielet! Viekkaat kristityt!

Te sattumuksetkin kaikk' ymmärrätte

Hyödyksi itsellenne selittää!

Teill' ovat aina rauhan sanat suussa,

Mut julmuus ynnä vilppi sydämessä!

Vai julistatte rauhan sanomaa

Ja armon sanaa! Ha! ha! ha! Miss' ompi

Se tölli, jost' ei rauha luopunut

Kun veri-jumalanne astui sisään?

Ja armonne, te kehnot lasten-varkaat!

Ei siedä kerskaamista! — Sallimus

Ja onnen puuska teitä auttanut

On tähän asti. Mutta vartokaa

Kun koston kuuma päivä koittaa! — Sulle

Se koittanut on tänään, pispa Henrik! —

Sa olet kristittyjen päämies, siksi

Suon arvollesi nyt sen kunnian,

Ett' tuomiosi kansan käräjissä

Es-isäin tapain mukaan julistetaan. —

Hoi miehet! Kutsukatte väki kokoon!

Me käräjiä kohta pidämme

Tuoll' luona vanhan tammen! Joutukaa!

(Muutamat miehet menevät.)

Me kaiken suoritamme, minkä kohtuus

Ja vanhat tavat meiltä vaativat!

PISPA HENRIK.

Sun järkes, Lalli, ompi pimitetty

Ja vihan henki raivoo sydämessäs —

Vaan varo mitäs teet ja mitäs sanot!

Kauanko ai'ot Herraa kiusata

Ja hänen kärsivällisyyttänsä?

Ma sanon sulle Lalli! Kavahda!

Sun Jumala on kovin kostava

Ja rankaiseva!

LALLI.

Rangaistustansa

En pelkää! — Pispa siteisin!

(Muutamat talonpojat sitovat pispa Henrikin.)

Sa Taimo

Sill' aikaa tähän vartiaksi jäät!

(Kaikki menevät, pait Pispa Henrik, Kerttu ja Taimo.)

Kolmastoista Kohtaus.

PISPA HENRIK, KERTTU ja TAIMO.

TAIMO.

On tääkin virka!

KERTTU (joka on askaroinnut päästäksensä irti siteistänsä, saa

toisen kätensä vapaaksi. Itsekseen).

Ah!

(Taimolle.)

Voi kuule Taimo!

Asian erään sangen tärkeän

Unohdin isännälles sanoa,

Nyt joudu! Kutsu Lalli luokseni.

TAIMO.

Tää ompi kaikki hyvin katkeraa!

KERTTU.

Et hennone mun pyyntöäni kieltää?

Sä etkö enää muista hyvyyttäni?

Jos oli juhla mikä, sinulle

Ma enkö suonut parhaat palaset

Ja mettä, simaa osan runsaamman

Kuin kumppaneilles?

TAIMO.

La'atkaa puhumasta

Jo kallis emäntäni!

KERTTU.

Kiittämätöin!

Nyt kiellät pyynnön mitä pienimmän,

Kun itse siteiss' olen onneton

Ja apuasi kerran tarvitsen!

TAIMO.

Ma menen — käyköön miten tahansa!

(Menee.)

Neljästoista Kohtaus.

PISPA HENRIK ja KERTTU.

KERTTU.

Ah! Kiitos kaikkein pyhäin!

(Hän repii siteet käsistänsä, rientää pispa Henrikin

luo ja avaa hänen siteensä.)

Nyt sama on kuin kiire! Rientäkää!

PISPA HENRIK.

Mun kanssan lähde. Sinun Ruotsin maalle

Lähetän. Jossakussa luostarissa

Voit olla kunnes elämäsi taivas,

Nyt myrskyinen, taas kerran selkenee!

KERTTU.

Teill' olis minusta vaan estettä

Ja viivytystä. — Mutta sananen. —

Miss' Ilmari on?

PISPA HENRIK.

Munkkien ja pappein

Hoidettavana.

KERTTU.

Hänen kauttansa

Ma voisin Lallin mieltä kesyttää.

PISPA HENRIK.

Niin luulen minäkin ja kotia

Taas pojan lähetän.

KERTTU.

Oi tehkää niin!

Se työnne Lallin raivon karkoittaa.

Hän innokkaasti lempii lastansa, —

Nyt siunauksenne vaan!

(Hän polvistuu pispa Henrikin eteen.)

PISPA HENRIK (Laskee kätensä Kertun kiireelle).

Jumala

Sen lohdutuksen suokoon sinulle,

Jot' en ma saanut aikaan!

KERTTU (Nousee ylös).

Vahvaksi

Nyt tunnen itseni ja uskoni! —

Ei ovesta. — He teidän näkevät.

Vaan akkunasta — älkää epäilkö!

Ei löydy muuta tietä pelastukseen!

(Hän laskee pispa Henrikin akkunasta, sulkee sen ja panee

taas siteet käsiinsä asettuen entiseen asemaansa. Lalli,

Kitka, Sorri ja Taimo tulevat seuraajinensa.)

Viidestoista Kohtaus.

KERTTU ja TULLEET.

LALLI

Haa!

(Kertulle.)

Miss' on pispa Henrik?

KERTTU.

Sit' en tiedä.

LALLI.

Et tiedä vaimo, häpeemätön konna!

(Tarttuu Kertun kurkkuun ja kuristaa häntä.)

KERTTU.

Ah! Lalli! Lalli!

(Purskahtaa itkemään.)

LALLI (Kääntyy pois. Itsekseen).

Kurja onneani!

(Nyyri tulee suurella kiiruulla.)

Kuudestoista Kohtaus.

EDELLISET ja NYYRI.

NYYRI. Mitkä olette miehet? Teidän rauhallisna huoletoinna ollessanne juoksevat kaikki saaliit pauloistanne juuri silmäinne edestä! Ellen minä — poikani kostamattomat eivät suo minulle rauhaa — yöt ja päivät lepäämättä, lakkaamatta, myrskyssä ja tyvenellä liikkuisi ylt'ympäri, nuuskien ja lukkien kuin harras koira, niin olisitte tätä nykyä kaikki Tuonen tuvissa! Nytkin — minkä saaliin päästitte kouristanne, hirven oivallisen, Tapiolan emännän kalliinta kalliimman!… Mutta kaikeksi onneksi olin nytkin valppeilla… Näin hän hiipi … hiljaan … hiljaan … niinkuin kettu talvipaistillensa. Mikä lienetkään? — ma ajattelin ja varovasti … näin … juuri näin mä mennä kiikuttelin tiedustelemaan… Pian tunsin miehen hiipastansa…

SORRI.

Se oli pispa!

KERTTU (Itsekseen).

Jumal' armahtakoon!

Nyt pakonsa on ilmi-annettu!

NYYRI. Hänen perässänsä läksin pötkimään … varpaillani … näin … näin … niinkuin ilves-susi… "Haluan nähdä minkä tien otat" — niin ajattelin ja perässä! … perässä! — Sillan-niemen tien hän otti.

SORRI.

Ei yhtään huolta! hänen saavutamme.

KERTTU (Itsekseen).

En kuunnella voi häntä kauemmin,

Mun pitää rientää pispaa varoittamaan!

(Toisten kuunnellessa Nyyrin seuraavaa juttua hiipii

Kerttu heidän huomaamattansa pirtistä ulos.)

NYYRI. Tää keksintö on kaikki minun ansioni! Teidän rauhallisna, huoletoinna ollessanne ma kurja keksein sen… Enkä ymmärrä mikä teidän tarkkuutenne perinyt on miehet! Kuinka voittekaan niin huolettomat olla? Sitä oikein sydämeni pohjasta ihmettelen'

KITKA. Älä tuhlaa kallista aikaa sanoillasi turhamaisilla, vaan kerro suoraan kerrottavasi!

NYYRI. Niin sanot sinäkin, mutta olitko asioistasi vaaria ottamassa? Mitä vielä! Tiesi missä kuhnailitkaan ja päästit…

LALLI.

No akka, ole ällistelemättä!

NYYRI. Niin … niin. Sillanniemen tien hän otti, niinkuin äsken sanoin. "Nyt menen miehille tämän julistamaan" — näin tuumailin ja tänne riensin. — Se nyt oli toimittamani. — Mutta taas lähden! Teidän tässä levollisna, rauhallisna kuhnaillessanne seuraan häntä!

(Menee.)

Seitsemästoista Kohtaus.

EDELLISET pait KERTTU ja NYYRI.

SORRI.

Kah. miss' on Kerttu?

KITKA.

Hänkin paennut!

SORRI.

Ja meidän kaikkein näkemättä!

KAIKKI.

Kummaa!

LALLI.

Haa! Vaimo! vaimo! Lemmon helmalapsi!

Täss' on taas suuri petos tapahtunut,

Mut moisen pilkan kostan kovasti! —

(Taimolle.)

Sa Taimo koira! alas polvilles!

(Taimo polvistuu ja Lalli vetää miekkansa.)

TAIMO.

Ei kuolo tunnu karvaaks' minulle,

Kun en mä enää tiedä mikä olen!

LALLI.

Et toki, Lalli, miekkaas halvenna,

Et pilaa sitä orjan veressä,

Vaan säästät toimitukseen jalompaan!

(Pudistaa miekkaansa.)

Se halaa verta kunnottoman pispan!

Ell'ei se sitä juoda saa, niin kuolee

Se janohon!

SOKKI.

Se jääköön elohon!

NELJÄS NÄYTÖS.

(Näyttämö kuvaa: tien, joka käy näyttelö-lattian poikki. Vasemmalla puolella tietä seisoo tölli. Vähän etäämmällä samalla puolella näkyy kylä monilukuisineen huoneineen. — Kuunvalo.)

Ensimäinen Kohtaus.

PISPA HENRIK ja KAARLO (tulevat vasemmalta). Myöhemmin

TÖLLIN ISÄNTÄ.

PISPA HENRIK.

Ain' yhä ponnistuupi pakkanen;

Tään pako-matkan soisin päättyvän.

KAARLO.

Jo voimme päättää sen. — Kas tuoss' on mökki.

Jos tahdotte, niin siinä lepäämme.

PISPA HENRIK.

Lepoa minun tosin tarvis on,

Sill' olen kovin väsynyt. Jos tässä

Tai missä hyvänsä me olemme,

Niin Herran suojass' olemme. Siis tähän

Nyt jäämme.

KAARLO.

Kolkutanko ovelle?

PISPA HENRIK.

Tee niin mun poikaseni.

KAARLO (Kolkuttaa mökin ovea).

PISPA HENRIK (Itsekseen).

Mieleni

On eriskummallisen synkistynyt

Ja elämäni oudon raskaaksi

Ja tukalaksi tuntuu, ikäänkuin

Ois sydämestän' elon enkeli

Jo luopumaisillaan! Tää yks' on niistä

Hetkistä, joina kaikki puuhamme

Ja pyrintömme täällä maailmassa

Mitättömiksi meille näyttävät

Ja turhamaisiksi. Ei tahtois enää

Sielumme kuolematoin asunnossa

Asua synti-riettaassa. Se tuntuu

Hänelle ahtaaksi. Hän ikävöitsee

Jo päästä pian siihen kotihin,

Miss' ilo suur' on, suru tuntematon.

KAARLO.

Ei kuulu vastausta. Syvästi

Tuon töllin asujamet makaavat,

Mut rynnäkön teen uuden voimakkaamman.

(Hän kolkuttaa.)

TÖLLIN ISÄNTÄ (sisältä).

Kuka siellä jyskyttää?

KAARLO.

Rauhalliset matkustajat, jotka pyytävät yösiaa.

TÖLLIN ISÄNTÄ. Mitkä matkustajat? Rauhalliset eivät sellaista meteliä pidä!

KAARLO (Pispa Henrikille).

Hän kysyy meiltä, kutka olemme?

En tiedä vastanenko?

PISPA HENRIK.

Vastaa suoraan!

KAARLO.

Mut jos on vihollinen hänkin?

PISPA HENRIK.

Missä

Se seutu, joss' ei niitä löytyisi?

KAARLO.

Vaan hukka voipi meidät periä!

PISPA HENRIK.

Se kaikkialla meidät periä

Voi, ellei taivas meitä varjele!

TÖLLIN ISÄNTÄ.

En laske yösydämellä tuntemattomia sisään!

KAARLO.

Tuo mies on yhtä varova kuin minä!

PISPA HENRIK.

En ihmettele sitä: levotoin

On aika kovin, täynnä vaaroja.

(Katselee ympärillensä.)

Mut näkyy minusta kuin olisin

Mä täällä käynyt ennenkin.

KAARLO (Katselee myös ympärillensä).

Niin luulen.

PISPA HENRIK.

Enk' ole tässä kyläss' saarnannut?

Tuon lähteen luona monta pakanaa

Ma kastin?

KAARLO.

Siten teitte. Minäkin

Jo hyvin tunnen seudun.

PISPA HENRIK.

Armossaan

Soi Herra saarnalleni menestystä

Ja runsaan elon niitin. — Luultavasti

On tuonkin huonon töllin isäntä

Kristitty.

KAARLO (Kolkuttaen).

Laske, hyvä ystävä,

Jo pispa Henrik sisään! Suotuisampi

On olla pirtissäs kuin ulkona.

TÖLLIN ISÄNTÄ.

Oi! Pispa Henrik! — Rauha Jumalan!

(Aukaisee oven.)

Siunattu Herran tervetultuas

Mun köyhään, alhaisehen majaani!

PISPA HENRIK (Itsekseen).

Mun henkeni ma suljen huomahas

O Herra! Koska kuolemani hetki

Ja tilin hetki lähestyy, en tiedä —

Mut sangen suruinen on mieleni!

(Menee tölliin.)

Toinen Kohtaus.

KAARLO (Yksin). Pispani ja herrani oli sangen vaalea ja vallan tuskaantuneeksi näytti. Oi, minkätähden läksi hän tähän kirottuun maahan, jossa ihmiset ja pedot ovat serkuksia! Upsalassa oli toinen elämä! Vereni vilusta hyytynyt taas lähtee virtaamaan, kun sitä ajattelen. Ah, mitkä temppelit, mitkä juhlat, mitkä kestit! — En olisi pispan sijassa tätä hyvyyttä jättänyt, sen suorastaan tunnustan, vaikka todellakin olen yhtä kiivas kristitty kuin moni muu. — Mutta levolle en mene tänä yönä, sillä merkillinen kavaluuden ja onnettomuuden haju pistää nenääni, vaikka on näin kova pakkanen. — (Pakkanen paukkuu, Kaarlo hypähtää säikähdyksestä.) — Pyhä neitsyt! pyhä Pietari, pyhä Ansgarius ja kaikki muut pyhät minua suojelkoot! Mikä räjähdys oli tuo?… Hm… Pakkanen vaan nurkissa paukahteli — ei mitään muuta. Niin vähästä me syntis-raukat säikähdymme.

(Kerttu tulee vasemmalta.)

Kuudes Kohtaus.

KAARLO ja KERTTU.

KERTTU (Itsekseen).

Mun täytyy tuota miestä puhutella —

Mut rohkenenko?

KAARLO (Itsekseen).

Tuosta vaimosta

En hyvää aavista! Mut varoillani

Ma tahdon olla!

KERTTU (Ääneen, kokein tehdä itsensä tuntemattomaksi).

Hyvää iltaa!

KAARLO (Teeskennellyllä äänellä).

Iltaa!

Sull' ilta onko nyt, kuin toisilla

Jo pian sydänyö on lopussa.

KERTTU.

Äl' ole suutuksissa, mutta sano,

Mik' on se usko, jota tunnustat?

KAARLO.

Se koskisiko sinuun? Paras usko,

Mi löytyy alla kirkkaan auringon,

On minun uskoni.

KERTTU.

Siis kristitty?

KAARLO (Itselleen).

Kah heittiötä! Kuinka juonikkaasti

Hän kysyy! Varmaan on hän vakoja.

(Ääneen.)

Hoh! Pidätkö sä Kristin uskoa

Niin oivallisna uskona, ett' uskot

Sen parhaaks' uskoks'? Hukka sinulle,

Jos olet kristityksi ruvennut!

(Itsekseen.)

Tuo vast' ol' oikein uskon puhetta!

KERTTU.

Ken sanonut on mua kristityksi?

En itse kuitenkaan. Nyt suorasti

Ja vääristelemättä vastaa mulle.

Oletko nähnyt jonkun miehen käyvän

Täst' ohitse?

KAARLO.

Miks' en ma olisi —

Vaikk' kuinka monta!

KERTTU.

Älä koukuittele!

KAARLO (Viitaten oikealle).

Hän äsken tuonne juosta harppasi

Ja kiire näytti olevanki hällä!

KERTTU.

Voisitko olla vaiti, hinnalla

Vait'olemisesi jos lunastan?

KAARLO.

Mun isän' oli mykkä. Minäkin

Voin olla puhumatta niinkuin kala.

Ma tulen isääni.

KERTTU (Viskaa vähäsen kukkaron, joka kilisten putoo Kaarlon eteen).

Kas tuoss' on hinta!

Nyt ystäväni, muista lupauksesi

Ken hyvänsä jos kysyy sinulta

Jotakin minusta tai miehestä.

Jon tästä ohitse näit menevän —

Et meistä virkata saa sanaakaan!

(Itsekseen.)

O, kallis, pyhä neitsyt! Vahvista

Mun heikot, väsynehet voimani!

(Menee oikealle.)

Neljäs Kohtaus.

KAARLO (yksin). Kummallinen ilmaus! Mikä oli hänellä oikein aikomuksena ja mitä miestä hän tarkoitti? — Hm… Sen vaan tiedän, ett'en sitä miestä ole nähnyt! — (Ottaa Kertun antaman kukkaron ja tarkastaa sen sisältöä.) — Yks … kaks … kolme … neljä … viis… Hoo! Anteliaisuudesta, jolla lahjojaan jakelee, voisi päättää niitä liiankin helposti ansaituiksi! Jo ymmärrän! Eikö hän pelännyt, että joku nenäkäs kysellä olisi häntä takaa-ajamassa?

(Pispa Henrik tulee.)

Viides Kohtaus.

PISPA HENRIK ja KAARLO.

KAARLO.

Valveilla pispa vielä!

PISPA HENRIK (Hengittää syvään).

Kuinka kirkas

On taivas! Kuutamo kuink' ihana;

Niin ikään kipinöiden välkkyvät

Ja säteilevät armaat tähtilöt

Laella taivaan!

KAARLO.

Teidän armonne!

Ken untanne on häirinnyt?

PISPA HENRIK.

Ei kukaan.

Kun vuoteen mulle saivat tehdyksi

Tuon köyhän töllin hurskaat asujamet,

Mä menin levolle ja nukuin pian.

Mut maatessani kummallisen unen

Näin. — Vapaasti taas täällä hengitän…

Niin raitis ilma on…

KAARLO.

Mut surman kylmä!

PISPA HENRIK.

Se uneni ol' erinomainen.

Minusta näkyi ikäänkuin ois taivas

Minulle auennut ja kirkkaus,

Jot' ei voi kuolevaisten silmät kestää,

Mun vastallani loisti majassa,

Jok' oli autuaitten asuma.

Siell' istui itse pyhä Jumala

Valt'istuimellaan, siitä katsellen

Valittujansa, jotka lauloivat

Ylistys-virttä ylen ihanaa.

Oi mikä valta-istuin! Helmistä

Ja kiilto-kivistä se tehty oli!

Oi mikä laulu — laulu autuaitten

Ja enkelien! Mikä hymyily

Tuo hymy taivaan Herran huulilla!

Ei löydy mitään täällä maailmassa

Niin ylevätä, että saattaisin

Tään näkemäni siihen verrata! —

Pelästyneenä maahan lankesin

Ja peitin käsilläni silmäni,

Kun valo tuo niin heihin heijasti,

Ett' olin sokeaksi muuttua,

Mut samass' ihmeekseni huomasin,

Ett' otsan' oli täynnä haavoja

Ja että veri juosta tulvaili

Mun kasvojani myöten virtana.

Tuo kaunis näkemäni katosi

Nyt silmistäni, virren ihana

Ja soma sävel herkes kuulumasta,

Ja edessäni seisoi mies, jon kalpa

Viel' lasketusta verestäni suitsi. —

Nyt säikähdyksestä mä heräsin.

KAARLO.

Ne kovat kärsimykset, joita täällä

Te aina saatte kestää, mieltänne

Ne synkistyttävät ja öilläkin

Jo rauha karttaa teitä. — Ehk' ei sovi

Mun viisastella, luulen kuitenkin,

Ett' oisi paras täältä lähteä

Ja jättää, jättää ijäks' päiväksi

Tää maa, sen asujamet ja sen pedot!

PISPA HENRIK.

Mik' ihmisten on mielen mukaan, usein

Se kaikkivaltiaan on mieltä vastaan.

Mun vaikutukseni on tässä maassa;

Siit' en saa luopua. Ah Luojani!

Vast' olen aivan pienen alueen

Mä tätä uudismaata raivannut

Ja talven kylmät voivat pilata

Mun kylvämäni uskon siemenet.

Mut toisen miehen, oivallisemman

Ja onnellisemman Sä lähetät,

Kun Henrik pispa syrjääntynyt on

Poluille kuolleiden.

KAARLO.

Its' Steffan'kaan,

Tuo jalo pyhimys, ei hartaampi

Ois voinut olla toimituksissansa

Kuin Teidän arvoisuutenne on ollut.

PISPA HENRIK.

Sen tiedän itse ja sen Jumala

Myös tietää, ettei hyvää tahtoa

Minulta puuttunut.

KAARLO (Itsekseen).

Näin suruisna

En pispan mieltä koskaan ole nähnyt.

(Ääneen.)

Te ette tänään ole atrioinnut…

Mun matka-laukussani…

PISPA HENRIK (Keskeyttäen).

Minulle

Ei ruoka maistu…

(Itsekseen.)

Aivan selvänä

On näkemäni silmissäni. Herra!

Jos suot sa mulle kruunun marttyyrein

Niin tapahtukoon tahtos!

(Menee tölliin.)

KAARLO.

Kummiako

Tuo hurskas pispa miettii? Äänensä

Mun korvissani äsken kajahti

Kuin hautakellot!

(Pispa Henrik tulee takaisin.)

PISPA HENRIK.

Kaarlo poikani

Sun pitää priorille sanoa,

Andraeaselle, että Lallin pojan

Hän mitä pikemmin sen parempi

Lähettää kotiin. Kerro hänelle,

Ett' on tää minun vakaa tahtoni!

KAARLO.

Sen voitte itse hälle kertoa;

Te hänen ennen kohtaatte kuin minä.

PISPA HENRIK.

Niin … niinkin … mutta pidä kuitenkin

Se muistossas… Niin myös ne käskyni,

Jotk' annoin sulle hautajaisistani

Muistatko niitä?

KAARLO.

Muistan, mutta toivon

Ne vanhall' ijälläni unhottavan!

PISPA HENRIK.

Nuo kaksi seikkaa, uskollinen Kaarlo,

Sun tulee muistaa: käsky priorille

Ja määräämäni hautajaisistani!

(Katsottuansa hartaasti taivasta kohti menee hän tölliin.)

Kuudes Kohtaus.

KAARLO, myöhemmin NYYRI.

KAARLO. Mieleni mustenemistaan mustenee! Herra varjelkoon! mitä lieneekään tulemassa! — Kuoleman-hetkeänsä tosin ei kenkään ennakolta tunne, mutta toivoni on, että rakkaan pispani niinkuin omakin kuolemani vielä on pitkän matkan päässä! Se on kristillinen toivotus, jolla en yhtään ihmistä loukkaa. — (Katselee ympärillensä.) — Huh, kuinka koko mailina minusta on kolkko ja kamala! — Mut valveilla tahdon olla, sillä onnettomuus on niinkuin painajainen; maatessamme se hiipii meidän päällemme meitä kuristamaan. Istun nyt tähän seinän nojalle. Ehkä on tässä vähän lämpöisempi. — (Istuu.) — Kuinka silmä-lautani painavat! Mikä paino niissä lieneekään? Mutta en nuku, en! —

(Kuorsaa hiljaan.)

NYYRI (Tulee vasemmalta tarkasti tiedustellen ympäristöä). Kuinka kauas on minun kulkeminen, ennenkuin löydän luolan, johon ilves on itsensä kätkenyt? Ei yhtään lepoa siksi kunnes sen löydän! — (Huomaa Kaarlon.) — Mies unehen uupunut! — (Katsoo Kaarloa.) — Haa! Tunnenpa tuon hylkiön! Olen hänen nähnyt pispan seurassa! Hän on pispan palveluksessa. — Voittoni lähestyy, kostoni lähestyy! — (Tarttuu Kaarloon.) — Nouse ylös mies! Kuolemasi on varma, jos tässä ponnettomassa pakkasessa kauemmin makaat.

KAARLO (Hyökkää seisomaan). En nuku, en! — Ken olet sinä? Muodostasi päättäen luulen sinun käyneesi naapurisi emännän navetassa!

NYYRI (Hiljaisuudella). Kristillinen vaimo olen ja sydämeni säälii vaaranalaista tilaasi. Etkö tiedä, mies raukka, kuinka vahingollista on nukkua ulkona silloin kuin pakkanen ponnistelee?

KAARLO. Tiedän kyllä… Mutta tiedätkö sinä sanoa minulle mikä silmissäni pistelee? Oletko nopsa näkemään raiskaa lähimmäises silmässä?

NYYRI.

Sinä käyt unen houreissa, mies! Mene lepäämään johonkuhun huoneesen!

KAARLO. Ei auta levolle mennä kun mun valvoa pitää ja vartioita isäntääni. — Istun kuitenkin taas seinän nojalle, mutta en nuku, en! — (Istuu ja kuorsaa. Huuhkaja huutaa, Kaarlo hypähtää ylös.) — Huh! Sinäkö akka niin julman ulinan päästit huuliltasi? Miss' on luuta, jonka selässä lennät? Sano akka, miss' on noita-luutas?

NYYRI.

Älä puhu tavattomia!

KAARLO.

Kuitenkin puhun, koska huusit niin pahasti.

NYYRI. Minä en huutanut, vaan huuhkaja, paha lintu, Kalman sanan-saattaja huutaa hoihotti — varmaan sinun kuolematas ennustaen. Luovu siis unesta pettävästä! — Mutta sanoit isäntääsi vartioitsevasi. Ken on isäntäsi?

KAARLO.

Olethan kristitty — vai kuulinko väärin?

NYYRI.

Olen, Jumalan kiitos olenki!

KAARLO.

Niin … miksen sinua uskoisi — tarkoitathan parastani?

NYYRI.

Sen sanomattanikin havainnet. —

KAARLO.

Tiedä siis, että tuon matalan katoksen alla lepää pyhä mies — pispa

Henrik itse. —

NYYRI.

Siis tuossa töllissä?

KAARLO. Niin… Mutta voisitko valvoa edestäni kotvasen? Jos jotakin tapahtuu, niin herätä minut kohta.

NYYRI. Sen teen — kernaasti teen. Mut ulkona et saa levätä, vaan sinun on meneminen tuonne lähellä olevaan heinä-latoon.

KAARLO (Haukotellen ja vilusta väristen).

Minä luotan sinuun, kosk' olet kristitty. — (Menee. Huuhkaja huutaa.)

— Tuo lintu minua taas hämmästyttää! Pahahenki itse antoi sille noin

jylhän äänen! Kun vaan minun herättäisit, jos jotakin tapahtuu?

NYYRI.

Ole pelotta! Valppauttani eivät tapaturmatkaan voi saattaa häpeään!

KAARLO.

Siis hyvästi siksi!

(Menee.)

Seitsemäs Kohtaus.

NYYRI (Yksin).

Ha! ha!!! — Jo vihdoin perille

Mä pääsin toiveitteni hartaiden!

Mun rakkaat poikaseni — iloitkatte!

Pian kristittyjen päämies kuolemallaan

On teidän kuolemanne sovittanut.

Oi, olkaa tyytyväiset armaat lapset!

Päivällä älkää rauhaa riistäkä

Mun rinnastani eikä yöllä unta

Mun silmistäni niinkuin teitte ennen!

Kas tuossa tölliss' on hän kirottu!

Haa! Siit' et astu ulos milloinkaan,

Sen vannon pyhästi! — Hoi! miehet! Hoi!

Oi, kiiruhtakaa! Akka harmaapää

Jo muutoin repii silmät pispan päästä!

(Lalli tulee vasemmalta ilman takitta ja lakitta.)

Kahdeksas Kohtaus.

LALLI ja NYYRI.

LALLI.

Mun pääni kuumuudest' on haljeta!

Niin värinen on ilma!

NYYRI.

Lintusille

Se kylmä lienee! viluun riutuneina

He alas nietoksille putoavat. —

Taas olen kaikki valmistanut!

LALLI.

Mitä

Sä olet valmistanut?

NYYRI.

Mökki tuossa…

LALLI.

Sen näen … mut ei se toki lienekkään

Sun valmistamas?

NYYRI.

Siinä lepää…

LALLI.

Kuka?

Tuo Kerttu petturiko?

NYYRI.

Pispa Henrik!

LALLI.

Haa pispa piru!

NYYRI.

Eikö kotia

Sun vaimos jäänyt?

LALLI.

Ei. Täss' seison mies,

Jolt' ompi kavalasti ryöstetty

Kaikk' kaikki mitä mulle oli kallis:

Mun poikan' Ilmari, mun vaimoni,

Mun perheellinen onneni. Kaikk' kaikki

On rosvottu ja maahan poljettu!

NYYRI.

Ei asiat valittaissa valkene!

LALLI.

Kaikk' elämäni ilo myrkytetty!

NYYRI.

Pahoista päivistä ei päästä parku.

LALLI.

Siin' olet oikeassa.

NYYRI.

Yksin kosto

Voi tuottaa lievitystä tuskilles

Ja rauhaa sydämelles!

LALLI.

Kostoni

On ainokainen jäännös kaikesta,

Mi onni mulle soi! Mut Lempokaan

Ei ryöstä sitä multa! — Aukaise

Nyt Tuonen äkänen ja paha akka

Sun pirttis ovet selki-selällensä,

Kun syöksen sinne kaikki soimaajani,

Ett' eivät tullessansa kompastu!

En säästä ketään, joka minua

On loukannut! Mun sydämessäni

Ei löydy sääliä, ei armoa!

NYYRI.

Niin tule, suuret sanas toteuta!

LALLI.

Ja kuitenkin, kuink' olin onnellinen

Ma ennen: helmalapsi Onnetarten!

NYYRI.

Voi kehno, heitä miekkas männikköön

Ja antaudu karjan-paimeneksi!

Ei sinuss' ole miestä ensinkään!

Kansamme vainoojaa sa olet läsnä —

Sun tulis ottaa askel vaan — mut viivyt!

Pitääkö minun nostaa koston nuoli!

(Hän ottaa esiin suuren puukon.)

LALLI.

Kansamme vainooja! Haa, myrkyllinen

On myrsky tässä maassa liikkunut,

Mut katsos akka, tilin päivä koittaa

Jo idässä; sen kirkas aamurusko

On verinen!

(Sorri tulee.)

Yhdeksäs Kohtaus.

EDELLISET ja SORRI.

SORRI.

Kuin ompi laita? Vihaa

Ja raivoa näen silmissänne.

NYYRI.

Tuolla

On ilves piilemässä, mutta Lalli

Vaan suurentelee sanoilla. Hän pauhaa

Kuin koski suullansa, mut saamaton

Hän töissään on kuin lammikko!

LALLI.

Vait akka!

NYYRI (Sorrille).

Käy toimeen!

SORRI.

Kuole maani sortaja!

Kun olet sinä la'annut laulamasta.

Niin vapauden käki kultarinta

Taas äänens' saloissamme koroittaa

Ja säveltänsä sorjaa soittaa!

(Menee tölliä kohti.)

NYYRI.

Oikein!

Rajuutes tunnen!

LALLI (Tarttuu Sorriin).

Malta mielesi

Se työ on minun tehtäväni. — Päivä

Jo koituu — koston hetk' on koittanut!

(Törmää töllin ovea vastaan, joka aukenee paukkinalla. Kitka,

ja Taimo tulevat. Joukko talonpoikia heidän seurassansa.)

Kymmenes Kohtaus.

EDELLISET ja TULLEET. Myöhemmin TÖLLIN ISÄNTÄ

ja EMÄNTÄ, LALLI, KAARLO ja KANSAA.

KITKA.

Lieneekö Lalli mielettömäks' käynyt?

Ma löysin tieltä hänen lakkinsa

Ja vähän matkan päästä takkinsa.

Ei moinen riisuminen ollut viisaan.

Vaan mielipuolen tointa! Lalli parka!

NYYRI.

Its' olet parka! Sinun kuhnaillessas —

Ken tiennee missä! — saapui Lalli tänne.

KITKA.

En ole kuhnaillut, mut nuorten kanssa

Ei kilpailla voi satavuotias;

Sen ymmärtänet, houkko! — Miss' on Lalli?

NYYRI.

Hän siunattavass' ompi toimessa.

(Töllin isäntä ja emäntä, joka käsivarsillansa kantaa lastansa,

tulevat töllistä ja pakenevat oikealle, huutaen: "Murha! Murha!")

KITKA.

Nuo murhaa kirjasivat, Apuhun

Siis rientäkämme!

NYYRI.

Tämä murhan-huuto

Oil vapauden riemuhuuto! — Kuollut

On pispa Henrik, kuollut sortajamme!

KITKA.

Oi sulo-sanomaa, jon kuulla sain!

Mä kiitän sua Ukko taivahinen;

Suo mulle vielä kallis Samponi,

Niin lähden onnellisna Tuonelaan

Ja astun autuaana Manan tietä!

LALLI (Pispan hiippa päässä ja oma verinen miekkansa kädessä astuu verkkaan töllistä. Itsekseen). Nyt Tuonen poika astuu ulos! — Huu!

NYYRI.

Jo tulee Lalli. Voiton seppeleellä

Hän koristettu on!

LALLI (Itsekseen).

Työ se on tehty!

Mun karsikkoni, lapseni ja vaimon' —

Kaikk' olen kostanut. Mut mikä kosto!

KITKA.

Lallille kiitos — maamme pelastaja

Hän on!

SORRI.

Kuin särki ikeen ilkeän,

Jok' oli kansan kaulaan isketty.

Ja riipi jaloistamme orjan paulat!

LALLI (Itsekseen).

Nuo hänen silmäyksensä!

NYYRI.

En sanaa

Saa sulast' ilosta ma sanotuksi!

LALLI (Itsekseen, mutta puoleksi korkealla äänellä).

Anteeksi kuollessansa antoiko

Minulle? Ha! ha! ha! Ma olen Lalli,

En anteeksantamustaan tarvinnut.

En!

(Huutaa.)

Lalli minä olen!

KITKA.

Sa jalo sankari

Lalli olet.

LALLI (Näyttää miekkansa Nyyrille).

Sorri, katsoppas!

Et löydä siinä veren tilkkaakaan.

Vaikk' kielelläs sen tyyni nuolisit.

Se pystyy hyvin tämä kalpani!

Mut mitä vastaat?

NYYRI.

Mua Sorrina

Pidätkö? — Lalli, miksi vapiset?

Sun muotos on niin vaalea kuin lumi

On laaksossa! Et, toki pelänne?

LALLI.

Sun muotos Hiittä hirvittäisi, akka!

(Kaarlo tulee hieroen silmiänsä ja juoksee tölliin.)

SORRI.

Miks' enää viivymme? Jo lähtekämme

Kotia, peijaisia viettämään,

Ja peijais-olvin juotuamme — sotaan;

Karkoittamahan vihollisiamme!

Tuo kelpo lakki sinun päässäs, Lalli,

On heitä kovin säikähdyttävä!

NYYRI.

Se meille oivallinen sotalippu!

KAARLO (Tulee töllistä).

Voi työtä petojen! Voi! Nukkununna

On pyhä pispa Henrik murhattu! —

(Rientää oikealle.)

LALLI (Polkee jalallansa maata).

Sa valhettelet kuotus! Nukkunutta

En ole surmannut! vaan taisteluhun

Mä käskin häntä.

NYYRI.

Ole huoletta!

Ei koston murha ole murha.

LALLI.

Konna!

Kutsutko murhaajaksi Lallia!

(Piispa Henrikin verinen haamu näyttäytyy hetkeksi Lallille.)

Haa! Hirmuttava aave! Väisty pois!

Sun silmäyksiäs' en kärsiä

Ma voi! — Mun veren' hyytyy! Huu! — —!

(Laskee kätensä silmäinsä eteen ja hyökkää pois vasemmalle.

Kaikki muut seuraavat häntä, pait Kitka ja Nyyri.)

KITKA.

Tänneppäin etsimähän maljaani!

(Menee oikealle.)

NYYRI.

En lähde vielä. — Näyn autuaan

Suon silmän' ensin nähdä! — Loistehen

Nuoruuden tämä näky antaa niille!

(Nostaa puukkonsa ja hyökkää tölliin. Kaarlo, Töllin isäntä

ja joukko miehiä ja naisia tulee oikealta.)

KAARLO.

Voi tänne, tänne hyvät ystävät!

(Menee tölliin.)

VÄLIVERHO.

(Tie metsässä. Yö. — Tiellä näyttämön oikealla sivulla makaa Kerttu riutuneena, puoleksi lumella peitettynä.)

Ensimäinen Kohtaus.

MAUNU, ANDRAEAS, JOHANNES, MUNKKEJA, RITAREITA ja

RUOTSIN SOTUREITA, vasemmalta.

MAUNU.

Pysähtykämme tähän, hyvät herrat.

Ja antakamme miesten levätä!

ENSIMÄINEN RITARI.

Se välttämätönt' on, kuin moni heistä

Jo nääntyä on väsymyksestä.

MAUNU (Sotureille).

Siis virittäkää, miehet, nuotiot!

(Muutamat soturit lähtevät tähän toimeen.)

TOINEN RITARI.

Paljonko yhtä mittaa matkanneet

Nyt olemme?

JOHANNES.

Noin kolme penikulmaa.

ENSIMÄINEN MUNKKI.

En löydä yhtään rauhaa mielessäni!

Voi, missä lienee rakas pispa?

ANDRAEAS.

Suokoon

Jumala, ett'ei Lallin vorojoukko

Ois häntä tavannut!

JOHANNES.

Jos sattuisi

Jotakin vahinkoa tapahtumaan

Hänelle —- sitä Jumal' estäköhön! —

Ken muu ois siihen syypää kuin hän itse?

Miks' erosi hän liittolaisistansa

Niin varomattomasti ikäänkuin

Hän vaarain etsintöön ois mennyt!

MAUNU.

Se kyll' ol' ihmeellistä!

ANDRAEAS.

Rukoukset

Hätääntyneelle hyödyksi jos ovat,

Niin toivo mull' on hyvä, rukoillut

Kun olen hartahasti yöt ja päivät.

ENSIMÄINEN MUNKKI.

Ken meidän joukossamme löytyisi,

Jok' ei ois pispan hyväks rukoillut?

Jos rukoukset voivat varjella,

Niin häll' on varjelusta!

ANDRAEAS.

Kuitenkin

Ain' yhä rukoilkamme, rakkaat veljet!

(Soturit ovat virittäneet nuotio-valkeat. Munkit ja ritarit

asettautuvat yhden ympäri, joukko sotureita toisen, kolmas

nuotio loistaa oikealta.)

TOINEN MUNKKI (Kävellen levottomasti edestakaisin).

Sankt Olavi! mun suojelia-pyhäin!

Kuink' olen rauhaton ja levoton.

Minusta tuntuu niinkuin astuisin

Ma hiilten päällä!

ENSIMÄINEN MUNKKI

Samoin minusta!

Me emme viivy tässä kauemmin

Kuin hetken!

TOINEN MUNKKI.

Hetkikin on hetki liiaks'!

Se voipi tuhoks' tulla pispalle.

(Huomaa Kertun.)

Mik' on tuo tuossa kummitus?

(Katsoo Kerttuun.)

Ah, nainen,

Viluhun kuollut nainen!

(Nostaa Kertun istumaan.)

Ihmeen ihanat

Nuo kasvot ovat kuolemassakin!

(Andraeas ja ensimäinen munkki lähestyvät.)

ANDRAEAS.

Voi, Lallin hurskas vaimo!

TOINEN MUNKKI.

Lallin vaimo —

Ja hurskas?

ANDRAEAS.

Etkö ole kerrottavan

Sa kuullut, kuinka paljon vainoa

Tää vaimo park' on saanut kärsiä

Mies-pyöveliltään tähden uskonsa?

Nyt liekin ollut häntä paossa,

Kun kuolo raukan tiellä saavutti!

TOINEN MUNKKI.

Sen muistan kuulleeni, mut tuskissani

Ma kaikki unhotin pait tuskani.

ENSIMÄINEN MUNKKI.

Kentiesi hän ei vielä ole kuollut.

Mä tiedän että usein tapahtunut

On sillä tavoin, että viluhun

Ja kylmään nääntyneitä ihmisiä,

Joist' ihan hengen viimeinenkin säen

On luultu sammuneeksi, kuitenkin

Sopivan hoidon kautta tointumaan

On saatu.

ANDRAEAS.

Tunnetko tuon hoidon laadun?

ENSIMÄINEN MUNKKI.

Lumella hierokamme käsiä

Ja otsaa…

(Hierovat Kertun käsiä ja otsaa. Johannes rientää heille avuksi.)

ANDRAEAS.

Usein keino mutkatoin

On paras … niinpä nytkin… Valtimonsa

Jo tykkii… Katsokaa — hän hengittää!

JOHANNES.

Nyt avaa silmänsäkin!

TOINEN MUNKKI.

Jumalalle

Siit' olkoon kiitos! — hän on pelastettu.

KERTTU.

Miss', olen?

ANDRAEAS.

Seurass' ystävien…

KERTTU.

Pispa…

ANDRAEAS.

Kuin? Pispa? Mitä hänestä? Oi puhu!

TOISEN MUNKKI.

Mut olkoon puhees lohdutuksen puhe!

KERTTU.

Mä läksin äsken häntä varoittamaan,

Mut, vaivuin maahan väsymyksestä;

En voinut enää käydä kauemmas…

ANDRAEAS.

Voi! … varoittamaan! — Mistä?

KERTTU.

Vahingosta,

Mi uhkas häntä — Lallin vainosta.

TOINEN MUNKKI.

Sun miehes?

KERTTU.

Hänen — Jumal' armahtakoon!

Mut oletteko pispaa nähneet?

ANDRAEAS.

Emme,

Vaan häntä etsimässä olemme

Paraikaa.

KERTTU.

Miksi tässä viivytte!

(Nousee kiivaasti seisomaan.)

Voi rientäkätte! Lyhyt hetkikin

Nyt kalliimp' on kuin vuosi muuten!

TOINEN MUNKKI.

Kerro

Tok' ensin meille, miltä taholta

On meidän pispaa etsiminen?

KERTTU (Viittaa oikealle).

Tuolta!

Vaan ei. Ei sieltä! — Hänen tavanneet

Te olisitte, jospa sinnepäin

Hän oisi tullut.

(Viittaa vasemmalle.)

Tältä taholta!

Hän johonkuhun kylään seisahtui

Jonk' ohits'. sitä tietämättä, kuljin.

TOINEN MUNKKI.

Tään kertomasi kohta ilmoitan.

Sen jälkeen — viipymättä matkahan!

(Ensimäinen ja toinen munkki menevät nuotio-valkean tykö,

jossa vilkas keskustelu syntyy ritarien ja munkkien välillä.

Andraeas aikoo myös mennä, mutta Kerttu tarttua hänen

kaapuunsa ja pidättää häntä. Johannes katselee heitä vähän

matkan päässä.)

KERTTU.

Minulla sananen on sanottava!

Kun pispa viimein kävi Lallisissa

Ja puhe silloin sattui Ilmarista,

Niin sanoi hän, ett' teidän hoidossanne

On poika tätä nykyä. Siis pyydän

Nyt ensin saada kuulla, mitenkä

Tuo rakas lemmittyni jaksaa?

ANDRAEAS.

Häntä

Ei mikään haitta vaivaa.

KERTTU.

Siunatut

Ne sananne! Hän elää siis ja tervenn'

On! Tämä tieto parhaimmista paras!

Mut herra prior, pispan tahto on —

En omasta mun tahdostani puhu! —

Ett' tuodaan lapsi jälleen kotia.

Sen kautta ehkä voidaan saada Lalli

Tunnustamahan Kristin uskoa.

ANDRAEAS.

Kuin? Kotia? Se ompi mahdotointa!

(Itsekseen.)

Krist' auttakoon! En tahtoisi tuon raukan

Sydäntä raskauttaa uudella

Surulla katkeralla!

KERTTU.

Mitenkä

Se voisi olla mahdotointa, pispa

Kun on sen mahdolliseks' sanonut?

Ah, herra prior! Naista poloista

Nyt kuulkaa! Älkää olko kovempi

Kuin kivi! Suokaa mulle lapseni!

ANDRAEAS.

Se tok' on mahdotointa!

KERTTU.

Peruuttakaa

Tää kova lauseenne! Se musertaa

Mun mieleni!

(Vavahtaa.)

Miks' silmäilette mua

Noin surkutellen?

(Vaalentuen.)

Armollinen taivas!

Mun lapseni…

ANDRAEAS.

Tää puhe katkaiskamme!

KERTTU.

Ei! Ei! Tää tietämättömyys mun tappaa!

Se ompi kuoloakin katkerampi!…

ANDRAEAS.

Siis vaadit?

KERTTU.

Vaadin…

(Itsekseen.)

Hyvä Jumala!

ANDRAEAS.

Niin, armas tyttäreni, karkaise

Nyt mieles, kertomaan kun minua

Sa vaadit tapauksen surullisen! —

Kuin tänä vuonna meri sulana

On ollut aina näihin päiviin asti.

Niin lähetimme Ilmarisi Ruotsiin,

Siell' luostarissamme ett' oivallisen

Hän saisi kasvatuksen. Mutta tiellä —

Niin sääsi kova onni — syntyi myrsky

Ja laiva joutui haaksi-rikkoon. Ilmar

Ja kaikki laiva-miehet hukkuivat.

Vast' äsken saimme siitä sanoman.

KERTTU.

Siis kuollut! — Hukkunut!

(Kätkee kasvonsa käsiinsä.)

ANDRAEAS.

Äl' lapseni

Sä vaivu suruun! kanna kärsiväisest'

Tää kova kohtalosi! Sävyisästi

Nöyristä mieles alle taivaan tahdon!

Senlainen elämämme juoksu on:

Kun toinen murhe jättää, toinen ottaa:

Ei ole tämä mailma ilon laakso

Vaan surun, kurjuuden. — Tää elomm'

On kokemuksen aika vaan: sen jälkeen

Vast' alkaa elämä! Mut autuaaks'

Me syystä voimme häntä sanoa

Ken nuorna pääsee täältä: monta, monta

Hän pääsee tuskaa, vaivaa, kovuutta!

Nyt llmaris' on enkelien kanssa

Ja nauttii siellä taivaan iloa!

Sun rientos myöskin olkoon sinne tulla,

Siell' Ilmarisi taas saat kohdata!

(Hän menee nuotion tykö.)

KERTTU.

O. Herra Kristus! kuinka raskaan taakan

Sa luulet heikon naisen voivan kantaa!

(Lankee polvillensa.)

JOHANNES (Itsekseen).

Haa! Mikä paha henki hallitsee

Mun sydäntäni siitä hetkestä

Kuin naisen tuon mä ensikerran näin?

Jos hälle sanon, että lapsensa

Viel' elää, että minun tahdostani

Hän ompi kätketty — niin sillä tavoin

Ma pauloihini saan tuon kyyhkyisen.

(Mietittyänsä.)

Et Johannes! Se oisi pirullista!

Sun pitää voittaa tämä synnin himo,

Jon pahahenki, koetukseks' sulle,

Lähetti!

MAUNU (Nousten seisoalle).

Heti pispan avuksi!

(Munkit, Ritarit ja soturit nousevat seisomaan. Samassa kuuluu suru-ääninen laulu vasemmalta, ensin niin etäällä ettei sen sanoja voi selittää, mutta laulajain lähemmäksi ehdittyä kuuluvat seuraavat sanat, joita kaikki kuuntelevat säikähtyneinä:)

Surun pilvet peittäköön

Taivaan kaiken, heittäköön

Aurinko loistonsa, kuu valonsa!

Lalli pispan murhasi,

(Kerttu hypähtää seisomaan.)

Hirtehinen surmasi,

Siit' olkoon surma hänen palkkansa!

O! pispa Henrik pyhä!

O, kansan isä hyvä!

Suojele meitä yhä!

(Reki, jota, kaksi mustalla vaatteella peitettyä härkää vetää ehtii näyttämölle. Reessä on ruumiinarkku. Kaarlo on ohjissa. Rekeä seuraa kansaa, vähemmän miehiä kuin naisia. Nyyri, joka jylhästi katselee ympärillensä, käy vangittuna kansan keskellä. Härät seisahtuvat.)

Toinen Kohtaus.

EDELLISET ja TULLEET.

ANDRAEAS.

Oi näky surullinen, katkera!

Tuo musta arkku — kaiken turvamme,

Toivomme kaiken, kaiken ilomme

Se sulkee hirveässä helmassansa!

Ei löydy hornan syvyydessäkään

Niin pimeätä pimeyttä, että

Se tämän näyn hirmuisuutehen

Ois verrattava! — Taivaan Jumala!

Kuink' kuolemalle toki annoitkaan

Tuonlaisen vallan! Vielä nielköhön

Nyt julma kuolo kitahansa minunkin!

En enää kauemmin ma tahdo elää,

Kun sammui elämäni valkeus

Ja pimeytyi johto-tähteni!

ENSIMÄINEN MUNKKI.

Oi Kristin opin asiaa tässä maassa!

Nyt pylväs, joka sitä kannatti

On särkynyt!

TOINEN MUNKKI.

Ja uskon kallis siemen.

Ei vielä juurtunut, on surkastuva!

KOLMAS MUNKKI.

Suo armon Herra, että menestys,

Kuin pyhää vainajata seurasi.

Jää meille perinnöksi!

JOHANNES.

Valitus

Nyt kaikukohon aina Roomaan asti

Ja pyhä isä itse itkeköhön,

Valittakohon vaikeasti tällä

Vahingon surkealla päivällä!

KERTTU (Sanomattomalla tuskalla).

Oi!

(Vaipuu pispan ruumiinarkun viereen ja syleilee arkkua.)

MAUNU.

Mailman mahti-vallat, kuninkaat

Ja ruhtinaat muut murhe-vaatteisin

Ja huoli-pukuun pukeutukoot,

Kun kirkon jaloin sankar surmatt' on!

NYYRI.

Tää kaikk' on minun työni, kristityt!

Ha! ha! ha! Hiisi teidät toisetkin

Nyt vieköhön vaan! Ha! ha! ha!

ANDRAEAS.

Ken ompi

Tuo vaimo, joka suruamme pilkkaa

Ja ivaa kauhealla naurullansa?

KAARLO. Hän on Kitkan vaimo. Oi kaikki hyvät ihmiset mailmassa! kuinka hän rääkkäsi pitkällä puukolla pispan pyhää ruumista, sen ohessa kauheasti kiroten ja hirvittäviä loihtu-sanoja lukien!

ENSIMÄINEN MUNKKI.

Niin julmat eivät ole pedotkaan,

Kun ohtokaan ei rääkkää ruumiita!

TOINEN MUNKKI.

Oi kauhistavaa tää on kuullakkin!

KAARLO. Mut kauhistavampi oli sitä nähdä! Itse perkeleenkin veri olisi hyytynyt hirmusta,

ENSIMÄINEN MUNKKI.

Haa! kyllä ilkityönsä rankaisemme!

JOHANNES.

Hän poltettakoon!

NYYRI (Katsoo vihalla ja ylen-katseella ympärillensä).

KANSA.

Poltto-lavalle!

(Joukko miehiä ja naisia kiiruhtaa kantamaan puita

kolmannen nuotio-valkean tykö.)

ENSIMÄINEN RITARI.

Mua kummastuttaa, että kuletetaan

Härillä pispan pyhää ruumista!

KAARLO. Se oli hänen oma tahtonsa, vainaja oli jo edeltäpäin siitä antanut minulle määräyksensä. Näin hän sanoi:

"Kun kerta luovun täältä maailmasta

Ja lähden Manan teille, älköön vaan

Mua, Kaarlo, haudattako paikkahan

Lähellä kuolin-vuottan' olevaan.

Ei saa mun ruumiin' rauhaa mullassa,

Jok' ompi verelläni lioitettu.

Mut härkäpari löytää hautani;

Miss' seisahtuu se kerran kolmannen —

Siin' on mun kalmistoni. Rakentakaa

Herralle huone siihen. Lukekaa

Minulle siinä sielu-messuja." —

Nyt seisahtuivat härät toisen kerran. Siis ei voi pyhä paikka olla kaukana. — Mutta oi minua onnetonta, että olen kaiken tämän nähnyt, ett'en ennen pispani ja herrani kuolemaa päässyt Manalahan!

(Kätkee kasvonsa käsiinsä.)

ENSIMÄINEN KANSASTA. Ken on tuo pyhimyksen ruumiin arkun viereen polvistunut nainen? Ell'en paljon pety niin tunnen hänen. Murha-miehen Lallin vaimo!

MUUTAMAT KANSASTA.

Lallin vaimoko?

ENSIMÄINEN KANSASTA. Hän tietysti on yllyttänyt miestänsä tähän ilkityöhön, vaikka hän nyt teeskentelee itsensä hurskaaksi sillä tavoin pettääksensä meitä.

TOINEN KANSASTA.

Lallin vaimo tehköön Kitkan vaimolle seuraa!

YKSI NAINEN. Hän oli tähän asti muita naisia muka parempi. Nyt ylpeytensä jo viepi hänen turmioon!

(Kansa tungeikse uhaten Kertun luo.)

KERTTU (Nousee seisoalle).

Mit' ompi tämä? Mitä merkitsevät

Nuo vihan osoitukset? Sanokaa!

ENSIMÄINEN KANSASTA.

Kyllä me sinun merkitsemme, sinä kavala naiskettu!

TOINEN KANSASTA.

Poltto-lavalla ehkä opit vehkeidemme merkityksen ymmärtämään!

KOLMAS KANSASTA.

Katsokaa, hyvät ystävät, kuinka hän teeskentelee itsensä viattomaksi!

— Köysiä tänne!

KERTTU.

Ei väki-valtaa, miehet! Tämä paikka

Lähellä pispan ruumista on pyhä:

Älkätte kuolleen unta häiritkö! —

En ole osallinen rikoksessa.

Min teki vimmassansa mieheni.

Mut kuolohon jos mua vaaditte

Sentähden että olen Lallin vaimo.

Niin väkivallatt' teille antaudun

Ja vapaa-ehtoisesti.

ANDRAEAS (Lähestyen).

Mistä syystä

Tää väen tunko arkun ympärillä?

ENSIMÄINEN KANSASIA.

Sovinnoksi pispan hengen vaadimme Lallin vaimoa poltto-lavalle.

ANDRAEAS.

Tok' ette! Hän on harras kristitty

Ja miehens' ilkityöhön viatoin!

TOINEN KANSASTA.

Mut hän on Lallin vaimo!

ANDRAEAS.

Se vastoin kaikkea ois kohtuutta

Ja vastoin säätämiä Jumalan

Ja ihmisten, jos vaimo kärsiä

Sais miehen tekemistä rikoksista!

KOLMAS KANSASTA

Tuo oli minun mielestäni kohtuudella ja viisaasti puhuttu.

KANSA.

Kitkan vaimo poltto-lavalle!

NYYRI (Itsekseen).

En pienimmällä valituksellani

Mä lisää noiden kristi-koirien

Iloa, Koston työn' on täytetty —

Siis tyytyväisnä luoksi lasteni!

(Poltto-lava on saatu valmiiksi. Muutamat miehet tarttuvat

Nyyriin ja vievät hänen näyttämön yli. Yksi munkki kävelee

edellä Kristuskuva kädessä. Liekki poltto-lavalta valaisee

näyttämön.)

JOHANNES.

Haa! kuinka liekki riehuu! Niinkuin käärmeet

Sen soitot kiemuroivat ilmassa

Ja valaisevat niinkuin revon-tulet

Yön pimeyttä! — Kallis, pyhä neitsyt!

Sun poikas kunniaksi suitsee se

Ja sovinnoksi Henrik marttyrin.

NYYRI (Jylhästi poltto-lavalta).

Mun viimeiset jää-hyväis-sanan' olkoot:

Kirous kova teille kristityt!

Ha! ha!

KERTTU (Kääntyy inhoituksissansa pois).

Voi hirmuttava menetys!

Tuo onko sulle mieleen pispa Henrik?

En ymmärtänyt niin sun opetustas,

Kuin sanoit rakkauden olevan

Pää-osan koko Kristin opissa

Ja laupiuden lähimmäistä kohtaan.

MUNKKIEN KÖÖRI.

Pater coeli maxime,

Omnium creator,

Fili clementissime,

Hominum servator,

Atqve sancte spiritus,

Salus moestis omnibus,

Nostrum miserere!

JOHANNES.

Viel' elää Lalli, murhan tekiä

Ja kerskaa uro-työstään ylpeillen!

MAUNU.

Niin pitkän ajan hänen kerskua

Ma suon kuin auringon on noususta

Sen laskuun.

(Laskee kaksi sormeansa ruumiin-arkun kannelle.)

Pyhän kolme yhteisen

Jumalan nimessä ja pyhän Yrjön,

Mun suojelia-pyhän' nimessä

Teen tämän valan: Pispan kuoleman

Ma kostan, surmaan Lallin, murhaajan!

Niin totta kuin ma ritar Maunu olen!

KERTTU (Itsekseen).

Ah! Yksi velvollisuus minulla

Viel' ompi täytettävänä.

(Hän menee kiiruusti vasemmalle.)

JOHANNES (Katsoen salaa Kertun jälkeen. Itsekseen).

Hän läksi!

KAIKKI RITARIT (Laskein kaksi sormeansa ruumiin arkun kannelle).

Nimessä Jumalan kolm' — yhteisen

Sen saman valan teemme jokainen!

(Munkkien seuraavaa laulua laulaessa marssivat Maunu, Johannes

ja Ritarit pois vasemmalle ja koko Ruotsin armeija seuraa heitä.)

Jam mortuus Henricus,

Crudeliter truncatus,

Inter sanctos positus,

A Deo amatus.

Sancte pater Henrice,

Ter qvater beate

Deo nos commenda!

(Härät lähtevin liikkeelle. Andraeas, Kaarlo (ohjissa)

Munkit ja Kansa seuraa heitä, Munkit laulaen:)

Lalli, homo impius,

Episcopum necavit,

Corpus suum penitus

Diabolo mandavit,

Virum perditissimum,

Animumqve pessimum —

Flamma semper edat!

(Laulun loppuessa tulee Kitka metsästä munkin-kaapu yllä.

Nuotio-valkeat ovat sammuneet, poltto-lava on sammumaisillaan.)

Kolmas Kohtaus.

KITKA (yksin).

Hyvästi Nyyriseni! Sinua

En voinut auttaa … ihan yksin olen.

Olipa katkera sun kuolemasi

Mut lujuus, jolla kestit kaikki tuskat

Sun sankarien arvoon kohotti.

Sa kuolit Kitkan vaimona! Oi, oli

Kirous kristityille viimeinen

Sun lausees! — Kiitos siitä Nyyriseni!

(Heittää päältänsä munkin kaapun, jonka suojaan on

kätkenyt hopeisen maljansa ja lapion.)

Mä vihdoin löysin loihtu-maljani.

Ett'ei se enää vihollisten valtaan

Tulisi, kaivan sen maan povehen

Ja annan Manuun eukon omaksi.

Niin kansan vapauden talletan

Ja synnyinmaani onnen, kohtalot

Jos mitkä tulkoot! Armas Nyyrini!

Sun tuhkas peitteheksi levitän.

Sen vaipan alt' ei kukaan sitä riistä.

Kun voimallisna mämningäisenä

Sä vartioitset sitä lakkaamatta.

VIIDES NÄYTÖS.

(Sama paikka kuin toisessa ja kolmannessa Näytöksessä.)

Ensimäinen Kohtaus.

Ulkoa kuuluu iloisen laulun ääntä ja riemuhuutoja. —

LALLI, SORRI ja TAIMO tulevat.

SORRI.

Nyt pispan peijaisia juodaan, ilo

Ja riemu raikkuvat ylt'ympäri.

Sä Lalli yksin olet nyrkästynyt

Ja venyt pahan tuulen omana.

No mies, nyt heitäppäs jo Hiitehen

Tuo raskas mieles!

LALLI (on vaiti).

SORRI.

Älä Onnetarta

Kuin jälleen näkyy meitä suosivan,

Pahoita tyytymättömyydelläs.

LALLI.

Haa! Onni! Onnetar!… Mit' ompi onni?

SORRI

Se lahj' on. Jumalien antama.

LALLI

Haa! Lahja! Jumalien antama!

Niin on tuon lahjan arvo mitätön

Ja lahja itse kehno, pysymätöin!

Se on kuin syksyllä on hattaroitten

Ja kiertopilvein lähettämä lumi.

Sen lahjan saaneen onni kurjempi

Ja kovemp' on kuin sitä vailla jääneen.

Sumua, usmaa ompi kaikki tyyni!

Tyhjyyttä! … pelkkää pilkkaa, jota miehen

Huoletta sopii nauraa! Ha! ha! ha!

SORRI.

Voi, älä kiusaa herjauksillasi

Noin taivahisten mieltä! Jumalat

Ei mistään syystä suutu kovemmin

Kuin pilkasta ja parjauksista!

LALLI.

Hoh! Suututanko taivahisten mielet

Ja jumalien? Entäs mitä siitä

Jos suuttuvatkin? Yksin hullu heittää

Onnensa taivahisten suojahan

Ja mielipuoli houru! Tuskinpa

He ovat sammakkoa voimakkaammat

Nuo Jumalasi! Mutta ihmisellä

On voima suurempi kuin sammakon —

Mut heikompi kuin kotkan. — Kuules Sorri,

Jos oisin vanhin Tuonen tyttäristä,

Niin myrkyttäisin sinun mielesi

Niin mustaksi kuin sysihaudan kita

Ja hehkuvaksi kuin sen sisukset!

SORRI.

Ei sinust' ole peijais-vieraaksi!

Mä menen…

LALLI.

Mutta ole varoillas,

Ett' eivät kuokkavieraat hyökkää tänne

Yht' äkkiä ja arvaamatta…

SORRI

Kummaa!

Viel' läksi viisas sana huuliltasi

Ma olen varoillani nyt kuin aina.

(Menee.)

Toinen Kohtaus.

LALLI ja TAIMO.

LALLI.

Et puhu mitään, Taimo?

TAIMO.

Puhua

Jos uskaltaisin, teitä pyytäisin

Tuon pispan lakin päästänn' ottamaan.

Se tekee muotonne niin kamalaksi,

Ett' oikein mua kauhistaa!

LALLI.

Tää lakki!

Haa! Älköön kukaan siihen puuttuko!

Se kasvanut on kiinni päähäni

Ja siihen juurtunut.

TAIMO.

Voi, luuloitusta

On kaikki tuo!

LALLI.

Ei ole. Katso Taimo,

Noin lujaan on se siihen kiintynyt.

(Hän pudistaa päätänsä ähäten:)

Huu!…uu! —

(Sen jälkeen purskahtaa hän, hetken vaiti oltuansa,

kanalaan nauruun.)

Ha! ha! ha!

Älä naura Taimo!

TAIMO.

En.

LALLI.

Senlaista onko ennen tapahtunut?

TAIMO.

Ei minun tiedostani…

LALLI.

Minulle

Tuo ompi kova kosto…

TAIMO.

Mistä?

LALLI.

Siitä —

Sen sulle saatan sanoa — siit' että

Ma pispan murhasin. — Mun korvissani,

Jos kuinka mietin tätä asiaa,

Tuo ääni aina kaikuu: murhaaja!

Haa! sisälle ma tölliin törmäsin —

Hän makasi — ma hänen herätin…

Mull' oli kädessäni miekkani…

Näin Taimo! — Taimo, katso lattiaan!

TAIMO.

Ma katson.

LALLI.

Verta siinä näetkö?

TAIMO.

En. Mutta rauhoittakaa mielenne

Jo hyvä isäntä! Ma rukoilen…

LALLI (Taimon lausetta kuulematta).

Ma hänen herätän ja käsken nousta

Mun kanssan' ottelemaan. — Tuokio

Nyt kuluu. — Sitte Taimo… Kirous

Ja kuolema! Mun miekkain suhahtelee

Kuin suhahtelee nuoli ukkosen!

Hän vielä kerran avaa silmänsä

Ja katsoo minua…

(Peittää silmänsä käsillään.)

Luo seinää kohden

Sun silmäs!

TAIMO.

Siten teen…

LALLI.

Hän yrittää

Nyt puhua, mut kauan turhaan. Viimein,

Perästä ponnistusten monien.

Jo siteet kielestänsä helteevät

Ja hän saa hiljaan sanotuksi: "Jumal'

Anteeksi antakoon tään sinulle.

Ma annan anteeksi." — Ei puhunut

Sen enempää, sill' iskin taas! — Mut Taimo

Äl' ole vaiti!

TAIMO.

Tämä asia

Nyt olkoon unhotettu kerrassaan!

LALLI.

Se olkoon unhotettu! Miekkani

Tään käärmeen myrkyttämän, syyllisen

Ma hylkään! Varmaan teen sen! — Lopuksi

Nyt Lempo ottakohon omansa!

(Avaa oven ja viskaa miekkansa pihalle.

Katkera valitushuuto kuuluu ulkoa.)

Sa kuulit Taimo? — joku valitti.

Se oli Lempo, joka närkästyi,

Kun antamansa lahjan pilasin!

TAIMO.

Voi pyhät jumalat! Ei ollut vielä

Vihanne runsas mitta täytetty!

(Menee.)

Kolmas Kohtaus.

LALLI (yksin).

Tuo houkkio, kuin puhuu jumalista!

Nuo vanhus-raukat, jotka tauonneet

Jo ovat syömästä ja juomasta —

He rauhass' olla pyytävät, kun pian

Vanhuuden vaivoihin jo riutuvat!

En pelkää heidän vihaansa!

(Taimo ja Kerttu, nojaten Taimoon, tulevat.)

Neljäs Kohtaus.

LALLI, KERTTU ja TAIMO.

LALLI.

Haa! — Kerttu!

Sa tulet…

KERTTU.

Tulen sulle sanomaan

Jää-hyväiseni, Lalli onneton!

Nyt Manalahan käypi matkani…

Sun miekkas kärki tunki syvälle

Mun sydämeeni…

LALLI.

Minun miekkani?

Haa, koska?

KERTTU.

Äsken tänne tullessani.

LALLI.

Voi, oivallinen miekka tosin oli

Tuo Hiiden valmistama miekkani,

Kuin ohjaamattakin se keksii tien

Ja löytää polun ihmis-sydämehen!

Sellaisen aseen verenhimoa

Ma olisinko voinut hillitä!

KERTTU.

Sun silmäs säihkyvät niin tuimasti.

LALLI.

Hai ha! Se oli oivallinen miekka!

KERTTU.

Oi vuodattakoon rauhan Jumala

Ees pisareenkin rauhaa sydämees!

LALLI.

Jumala? Kuka heistä? Lempoko?

Hän tätä nykyä on ainoa,

Kuin saapi jotain aikaan. Hänellä

On kaikki valta taivaassa ja maassa!

KERTTU.

Voi kauhistavaa! Mitä puhutkaan!

LALLI.

Ma puhun totta, mutta sinä vaimo

Vaan joutavia hoet, latelet!

Mik' oikein on sun tarkoitukses? Miksi

Sa tulit tänne? Rauhaa toivottamaan!

Haa! petollinen! — Kuka rauhan on

Huoneesta tästä syössyt Hiitehen

Ja vihan henget, julmat, rauhattomat,

Sen sijaan saanut tänne asumaan?

Ken onnen talostani ryösti, ken?

Ken elämäni ilon surmasi?

Sen teit sa vaimo ulko-kullattu!

Sen teit sa karsikkoni pilaamalla,

Sen teit sa isäis-uskon heittämällä,

Sen teit sa, konna, lapseni kun myit

Tuon kehnon Kristin uskon hinnasta! —

Miss' on hän nyt, mun poikani?

KERTTU.

On siellä

Miss' ovat autuaat… Hän kuollut on.

LALLI.

Haa kuollut! Murhattu! Voi, helvetti

Sun nielköön! Taimo, tuo mun miekkani

Nyt heti! Maa ja taivas! Pispoja

Tok' useampi löytynee? — Mun poikan'

On murhattu!

KERTTU.

Hän ompi hukkunut.

LALLI.

Siis hukutettu! — Vaimo epä-kelpo.

Kuin heitit lapsen kristittyjen valtaan!

Nyt heidän tuttu verenhimonsa

On hänessäkin tehnyt tehtävänsä.

Haa! Mieltäni en saa ma viihtymään

Ennenkuin kaulaan asti astelen

Veressä noiden julmain muukalaisten!

Voi kummaa, ettäs vielä rohkenet

Mun silmäin eteen tulla! Vapise

Mun vihastani, vaimo!

KERTTU.

Raivoomasta

Jo lakkaa Lalli! Syypää onnehesi

Kovahan olet itse, hurjasti

Kun surmaat Herran pyhät lähettiläät!

Nyt taivaallisen koston hedelmiä

Sa nauttia saat… Mut jo himmenee

Mun näkön' … päivä laskee… Kuolema

Ois mulle suloinen, mut sinun tähtes

Ja sinun ilki-töittes tähden, Lalli,

Se katker' on… Sa joudut kadotukseen

Ah, ijankaikkisehen! — Pispan veri

Huutaapi kirousta sinulle. —

Vaan ei… Se huutaa parannusta! Vielä

On sinun pelastukses mahdollinen! —

Oi Lalli, lähde pian, pian pakoon!

Miehissä rientää Ruotsin sotajoukko

Sinulle kostamaan. Oi pakene!

Pois vierahille maille lähde heti!

Omista siellä Kristin pyhä oppi

Ja uhraa katumukseen elämäs

Ja parannukseen! Sillä tavalla

Voit päästä taivaan armon helmoihin

Ja välttää koston.

LALLI.

Hädän aikana

Vaan konna lähtee synnyinmaastansa!

KERTTU.

Et lähde … hylkäät neuvon viimeisen,

Kuin nousee huulilleni…

(Hän lankee polvillensa, kohottaa kätensä ja katsoo

innollisesti ylöspäin. Haaveksien.)

Taivaan Herra!

Sa tulet!… Valmis sua seuraamaan

Ma olen nyt. En viivy enää… Oi!

Suur' annos on! Sa tulet enkelien

Seurassa! Ilmar orpo hymyhuulin

Myös heidän joukossansa on… Hän avaa

Kätensä mulle! Näky autuas!

Ma tulen Ilmar!… Yksi hengähdys

Viel' alla kirkkaan taivaan! Sitte tulen…

(Nousee ylös ja käy horjuen ovea kohden.)

LALLI.

Sa kuolet Kerttu!… Kerttu!…

KERTTU.

Minua

Et koskaan nähdä saa, et Ilmaria.

LALLI.

Sa jätät minun, jätät huoletta

Kuin vento vieras öisin!

KERTTU.

Huoletta! —

Voi!

LALLI.

Lempesi on kuollut, kuihtunut,

Kuin kukka, myrskyn murtama.

KERTTU.

Sen vien

Ma muuttumattomana hautahan.

Mun neuvoani seuraa!… Hyvästi!

LALLI.

Sa menet! Älä mene!… Armas Kerttu

Suo mulle vielä yksi syleily!

Oi, oletko niin kova? — Rintani —

On haljeta!

(Avaa kätensä ja Kerttu lankee hänen rintaansa vastaan.)

LALLI (Painaa, hetken äänetönnä Kerttua syleiltyänsä, oikean

kätensä otsaansa vastaan, tukien sen ohessa vasemmalla

kädellänsä Kerttua.)

Kaikk' on taas hyvin, kaikki

On vanhoillansa! Kerttu — sinua

Ma lapsuudestan' asti rakastin…

Nyt onnelliset jälleen olemme.

Et jätä enää koskaan minua.

Mun luoksen', armas, jäät sa ainiaan

Ja olet mulle kallis lohduttaja!

Tuo ikävä vaan oli unelma!

Nyt vihdoin heräsin ma keveällä

Mielellä, siitä iloiten kuin kaikki

Vaan oli tyhjää, perätöntä unta!

Voi! Olipa tuo raskas unelma!

Oh! Oh!

KERTTU (Irroittaa itsensä Lallin syleilystä).

Sa haaveksit, Mun täytyy mennä.

Yks rukous viel' alla tähti-taivaan!

Se koskee sinua… Sa onneton!

LALLI.

Ah Kerttu! Jätätkö sa kuitenkin…

KERTTU (Antaa Lallille kultaisen Kristuskuvansa.)

Ma jätän, mutta Hän ei ketään jätä!

TAIMO.

Se ompi merkillinen oppi, josta

Te aina puhutte ja merkillinen

On teidän jumalanne, emäntä!

(Auttaa horjuvaa Kerttua ovesta ulos.)

Viides Kohtaus.

LALLI. Myöhemmin TAIMO.

LALLI.

Se ompi merkillinen jumala…

On tosin! Merkillisen julma! Kaiken

Mun mailmallisen onneni on tämä

Jumala ryöstänyt ja kansan kaulaan

Se kietomaisillaan on orjuuden

Sitehet tylyt! — Varo itseäs

Sa oudon kansan outo Jumala,

Kuin tulet antimillas oudoilla! —

Mut unta vaan tää kaikki lieneekin. —

(Istuu rahille ja katselee päätänsä nyykähyttäen kultaista

Kristuskuvaa. Ulkoa kuuluu etäältä sota-torven ääni, mutta

Lalli sitä ei kuule. Taimo tulee.)

TAIMO.

Oi kuolemata autuaallista!

Hän ensin rukoili niin hellästi.

Kuin oisi kevät-tuuli rukoillut.

Jos sanoilla se saisi sanotuksi

Miel'liikuntonsa! sitte unehen

Hän kuolon nukkui, nukkui kauniisti

Kuin lapsi nukkuu helmaan äitinsä,

Ja näkyi minusta kuin olisi

Kaikk' kaikki taivaat auenneet, niin kirkas

Tuo loisti valo taivahalla! — Teistä

Hän puhui aivan viime hetkenä.

LALLI (Viheltää).

TAIMO.

Te vihellätte…

LALLI.

Istu sivulleni

Ja vihellä! — Se hauskaa työtä on!

(Nousee seisaallensa.)

Ha! ha! ha! ha! — Ma olen hullu!

(Istuu uudestaan.)

TAIMO.

Ukko

Varjelkoon teitä hulluks' tulemasta!

(Sorri tulee.)

Kuudes Kohtaus.

LALLI, SORRI ja TAIMO.

SORRI (Lallille).

Vai kohtaanko sun taaskin toimetonna,

Juur' ikäänkuin ois maassa vahva rauha!

(Tappelun melskettä kuuluu etäältä.)

Teroita mieles! Meidän soturit

Sinua, päällikköään kaipaavat.

Sa kuulet miekkain kalskeen — kiiruhda!

Jo nielee peltos sarka ahnaasti

Sun kaatuneitten kansalaistes verta

Ja Tuonen poika kylvää ahkerasti

Sen pientareita! — Melske lähestyy —

Ma riennän horjuville avuksi.

TAIMO,

Tok! ennen sitokatte haavanne.

SORRI.

En kerkee. — Mutta valapetturi

Sa olet Lalli, kehno pelkuri,

Jos en ma hetken päästä sua kohtaa

Kahakan kuumimmassa kuohussa!

(Menee.)

Seitsemäs Kohtaus.

LALLI ja TAIMO.

LALLI (Nousten seisomaan).

Niin sinne, siellä on mun iloni!

(Katsoo Kristuskuvaa.)

Sull' orjantappuroit' on päässäskin,

Sa jumal orjain!

(Taimolle.)

Kypärini tänne!

(Katsoo taas Kristuskuvaa.)

Kuink' oisit lasten kisaan sopiva —

Sa lasten surmaaja!

(Viskaa inhalla Kristuskuvan lattialle.)

Mun kypärini!

TAIMO (antaa Lallille kypärin).

LALLI (Aikoo laskea kypärin päähänsä, mutta heittää sen samassa

säikähtyneesti pois).

Pois! Lemmon antamassa kypärissä

On mulle tarpeeksi! — Tuo kilpeni!

Ma kalliist' tahdon myydä henkeni

Ja täyttää vihollisten verellä

Mun peijaismaljain!

TAIMO (Antaa Lallille kilven).

Tämän suojassa

Nyt tienne käyköön elämään ja voittoon!

LALLI.

Jos kuoloon taikka elohon, se yhtä

On minulle, kun peijais-olutta

Vaan virtaapi! Nyt olen valmis.

TAIMO

Teillä

Ei vielä ole lyönti-asetta;

Ei miekkaa eikä tapparaakaan.

LALLI.

Totta

Sa puhut… Tänne jonkinmoinen ase,

Kuin himoo maistaa Kristittyä verta.

TAIMO.

Ma miekkanne tuon.

(Menee.)

LALLI.

Tuo — ell'ei se ole

Jo lähtenyt taisteluun. — Vaan mitä!

Aseitten kalske yhä lähenee

Ja Sorri mua hakee! Kirous!

Täss' eikö asetta? No tuossa

Mun vanha, uskollinen toverini!

(Nakkaa tapparan seinästä.)

Taas lähde Tuoni liittolaisekseni!

(Menee ovea kohden, josta samassa Sorri, kovasti haavoitettuna

ja taistellen yhden Ruotsin ritarin kanssa, astuu sisään.)

Kahdeksas Kohtaus.

LALLI, SORRI ja RUOTSIN RITARI.

SORRI (yhä taistellen).

Haa Lalli! Kehno valapetturi

Sa olet! Sinun kavaluutes' syynä

On meidän tappioomme tänään, se

Myös tekee kuolemani karvaaksi!

(Kaatuu.)

Nyt ompi Sorri lyönyt lyötävänsä

Ja luopuu taistelusta pyhästä.

(Kuolee.)

LALLI.

En ole valapetturi! — Et enää

Sa kuule minua… Niin hyvästi!

Sull' oivallisen koston toimitan

Ja sitte seuraan sua Manalaan!

Pois edestäni! — Tietä Lallille!

(Hirmustuneena törmää hän nostetulla tapparalla Ritaria vastaan, lyö hänen kumoon ja ryntää hänen ruumiinsa ylitse ovesta ulos.)

Yhdeksäs Kohtaus.

(Sotatorvien ja sota-melskeen kaikuessa muuttuu näyttämö: tappelu-tantereeksi. Oikealta tulee Ruotsin sotajoukko, ahdistaen Suomalaisia, jotka pakenevat vasemmalle. Lalli tulee vasemmalta ja kokee estää heitä pakenemasta.)

LALLI.

Voi kehnot! Laatkaa vihdoin juoksemasta

Ja taistelkatte niinkuin kelpo urhot

Ja kunnon soturit! Se hylkiö.

Jok' kotimaansa pettää tänään! Miehet

Seisahtukatte! Häpeällinen

On kuolo pakenevan pelkurin

Ja haava selässä on rumempi

Kuin orjan häpymerkki! — Ylevä

Sen sijaan ompi sankar-kuolema!

Eteenpäin veikot! Mua seuratkaa! —

(Suomalaiset seisahtuvat ja ryntäävät, sota-huutoja koroittaen,

Ruotsalaisia vastaan, mutta hetken taisteltuansa pakenevat he

uudestaan. Lalli yksin pääsee voitolle ja ajaa muutamia Ruotsin

sotureita näyttämön yli.)

LALLI (Tulee takaisin).

Voi häväistystä! Pakenivat jälleen!

MAUNU (Tulee vasemmalta).

Ma olen sua hakenut.

LALLI.

Siis olet

Sa raukka kuolematas hakenut!

MAUNU.

Sa ollos kehumatta, Lalli, suuri

Vaikk' onkin mainees sala-murhissa.

Kun hiivit luoksi aseettoman miehen

Ja voitat hänen! Lähde hornahan

Nyt rosvo!

LALLI.

Olen joskus ennen kuullut

Ja nähnyt, että rautapaidan voitto

Suu-sanoihin on supistunut.

MAUNU.

Kuole!

(He taistelevat. Lalli haavoittaa Mannun käden,

josta miekka putoo.)

MAUNU.

Sun kanssas helvetti on liitossa!

Niin lyö!

LALLI.

En lyö ma aseetonta miestä,

Mut teen sun orjakseni.

MAUNU.

Orjakses,

Sa hävytöin!

(Ottaa miekkansa vasempaan käteensä ja taistelee.)

JOHANNES (tulee vasemmalta, paljastaa kaapunsa alle kätketyn

miekan ja syöksee sen Lallin selkään).

Sankt Benedictus! Nyt

On pispa kostettu ja voitto meidän!

LALLI (Kaatuu).

MAUNU (Johannekselle).

Ken antoi teille miekan? Olipa

Se tuhma mies!

(Luo silmänsä ylen-katseella Johannekseen ja menee.

— Tappelun melske taukoo vähitellen.)

JOHANNES.

Haa! Ritar ylpeä!

Ma sanon: varo ketäs parjaat!

(Kitka, haavoitettuna, tulee miekkansa nojassa perältä.)

Kitka!

Taas tässä huomaan taivaan viittauksen.

(Menee syrjään.)

KITKA (Tulee edemmäksi näyttämölle).

JOHANNES (Tavoittaa miekallansa Kitkaa, joka kuitenkin ajallansa huomaa petoksen ja peräytyy).

KITKA.

Haa! Tule tänne julma sysi-patsas.

Niin konnankujeistasi ansaitun

Saat palkan!

(Johannes menee pois vasemmalle.)

Kuolevaista vanhusta

Hän läksi pakoon! — Mutta löytyy täällä

Myös niitäkin, jotk' eivät pakene.

Ain edessäni sama näkemä.

Jos mihin menen; sama surman näky!

Tuoll' lepäs Sorri unta kuolleiden

Ja Taimo ynnä moni muu. Ja tuossa

On Lalli, etsimäni verissänsä!

Oi, särkynynnä tuokin rehevä

Ja uljas tammi!

(Notkistuu Lallin eteen.)

Ah, hän hengittää!

LALLI (Hiljaan kohottaen itsensä kätensä nojalle).

Jo lähestyypi rauha rauhattoman

Sydäntä, mieltä mielettömän!

KITKA.

Lalli!

Sun pitää valallasi vannoman.

Ett'et sa meitä ole pettänyt!

LALLI.

Kuin? Mitä? Taidatteko uskoa…

KITKA.

En usko mitään, mutta taistelussa

Tuo huuto kaikui joka miehen suussa:

"Ei Lallia näy. Valapetturi

Hän on!" —

LALLI.

Haa!

KITKA.

Niinkuin vaaja ukkosen

Se huuto iski miesten rintoihin

Ja saattoi kaikkein kädet herpoamaan.

Mut huhua tuo oli perätöintä?

Et luottamustani sa pettänyt?

LALLI.

Kautt' taivaan, kautta jumalain! En ole

Ma petturi!

KITKA.

Niin kiitos, Lalli, näistä

Sun sanoistasi! — Voimaa Sammoltani

Ei kenkään taida riistää, uskollisna

Kun kuolet! — Silmäni jos voisin luoda

Ma sukupolviin tuleviin ja olot

Sen ajan jos ma voisin huomata,

Kansamme onnellisna näkisin

Ja vapauden maassa majailevan!

LALLI.

Ei kuolema mull' oisi kuolema

Tään lauseenne jos saisin uskoa!

KITKA

Se ihan varma on!

LALLI.

Jää hyvästi

Mun kallis kotimaani!

KITKA (Lallille).

Sylissäs

Ma tahdon kuolla, rakas poikani!

(He syleilevät toinen tuistansa ja kuolevat niin. —

Andraeas täydessä priorin juhlapuvussa, Johannes, Maunu,

suuri joukko Munkkeja, Ritareita ja Ruotsin Sotureita

tulee lippuineen ja soittoineen. — Aurinko nousee.)

MUNKKIEN KÖÖRI.

O coeli Deus, succendens solis ignem

Fideiqve scintillas pectoribus humanis,

Rogamus te, lucis aeternae fontem,

Ut genti barbaro fidem tuam pacemque

Benigne des et poenam jam remittas,

Ut sanctum nomen heic colatur Salvatoris!

Nos audi et precibus indulge!

Hallelujah!

LOPPU.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK LALLI: MURHENÄYTELMÄ VIIDESSÄ NÄYTÖKSESSÄ ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

LALLI

ENSIMÄINEN NÄYTÖS.

TOINEN NÄYTÖS.

KOLMAS NÄYTÖS.

NELJÄS NÄYTÖS.

VÄLIVERHO.

VIIDES NÄYTÖS.

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE