Virran varrelta: Runoja
Date: 2016-02-28T00:00:00+00:00
Keywords: Finnish poetry

The Project Gutenberg eBook of Virran varrelta: Runoja

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Virran varrelta: Runoja

Author: Erkki Kivijärvi

Release date: February 29, 2016 [eBook #51327]

Language: Finnish

Credits: E-text prepared by Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VIRRAN VARRELTA: RUNOJA ***

E-text prepared by Tapio Riikonen

VIRRAN VARRELTA

Runoja

Kirj.

ERKKI KIVIJÄRVI

WSOY, Porvoo, 1917.

SISÄLLYS:

JOELTA

Suven sointuja.
Juhannusiltoja.
Serenaadi.
Halla.
Syys.
Jäähyväiset.

KOSKILTA

Koskilla.
Kosken kohinoita
1. Kerran laulun kuuli lapsonen.
2. Ihminen kuinka on pieni.
3. Ei onni ole kiilto auringon.
4. Ystävän kuolinvuoteen ääressä.
5. Aallon tuoda, toisen viedä.
6. Viisahat vanhat porttien pielissä istuu.

KOSKIEN KAUPUNGISTA

Kotikaupunki.
Rouva Riccardini.
Fredrikson.

KULJEKSIVA LAULAJA

Kuljeksiva laulaja.
Donna Velata.
Onni.
Olis vierellä hän…
Pieni kuutamolaulu.
Mitä toivoisit —?
Punahilkka.
Kerran kesässä.
Kaks yksinäistä.
Tornionjoen tuolta puolen.
1. Säivi.
2. Metsäpirtti.
3. Erojuhla Pyynyssä.

JOELTA

Suven sointuja.

1.

Myrsky viuhuu. Ryskyen kaatuvat metsien puut. Salamat sinkovat ilmojen halki. Virran laineet lentävät. Pärskyvät paasien kylkiin. Vapisevat ilmojen pielet. Repeää mustien pilvien peittämä taivas, tulta syöksyy halkeamasta, keltaisten liekkien kieli kuin kultaisen miekan terä.

Pitkäisen jylinä käy. Ja tuuli ulvoo, huokaa, huutaa niinkuin parkuisi hullujen parvi, soisi sieluton kirkaisu yöhön: sanatonta tuskaa ja murhetta mieletöntä. Kunnes taas jylinään hukkuvat äänet muut ja välähtää taivahan tulinen säilä.

Tunnit vierivät verkkaan, kaameat kauhun tunnit, täynnä pelkoa, ankeaa ahdistusta. Vuoteilla valvovain nousevat hartaat huokaukset kohti taivasta, halki pilvien synkkäin, tummain, läpi salamanvälkkehen tulentuiskun eteen valtaistuimen Elon ja Kuolon Herran, anoen auvoa, lohdutusta, sielun hädästä pelastusta. Tuskan hikeä, kätten vääntelyitä, lapsuususkojen muistonsirpaleita…

Tärähtää maa, kumahtavat ilmojen äärettömyydet. Salaman sinisin välkkehin vastaus piirtyy kuparinkiiltoista pilven päärmettä pitkin tulikirjaimilla:

"Mato maan, tunnetko tahtosi voimattomuuden?"

2.

Öisen kauhun jälkeen koittaa päivä,
Huomen tyyni, kirkas, kastekiiltoinen.
Ruskohohtein loistaa pilven häivä,
Nousee lakoon lyödyt korret peltojen.

Lintukuoro virret virittääpi,
metsä havahtuu ja latvat humajaa.
Huomenkiiltoon kauhu häviääpi,
onnen aalloissa jo kylpee tuore maa.

Niin on leyhät lännen tuulahdukset,
pihan pihlajista kukkain lemu käy.
Niin on kaukana jo huolten huokaukset,
kuolon varjoa ei auringossa näy.

Kultasiipi perhot karkeloipi,
kimalaisten lauma parveilee.
Metsätieltä paimenlaulu soipi,
sanat kaiku kauas kantanee…

3.

Saapuu ilta, satuhämyyn hienoon verhoo tienoon, metsät, pellot, ahomaat lehdot, niittyhaat.

Kukkuu käki.
Karkeloon käy nuori väki.

Kesäilta — vanha juttu, kylän keinu — paikka tuttu. Viulut soivat tanssin tahtiin; keli' ei kultaa, käyköön vahtiin, ettei ämmät kielikellot tänne pääse urkkimaan, kylvämähän juorupellot, kademielin kurkkimaan!

Kell' on jalan nousu paras, se on sydämien varas. Kellä pyörein punaposki, siihen varkaan käsi koski.

Säihky silmäin, hymy huulten sukua on suvituulten, yhtä herkkää, herääväistä, yhtä kirkkaan poutasäistä.

Vielä, vielä viulu soi, kaukana on aamun koi!

4.

Aamun ruskossa kun hohtaa metsänranta, punertuvat varret honkapuitten, käypi vasta kotihinsa nuorten parvi. Kell' on rinnassansa metsäntähti, kellä lakissansa valkee kukkaterttu huojuu sulkatöyhdön uljaan lailla.

Mutta riemu, joka täyttää nuoret mielet, elon rikkaat sykähtelyt, soitot, sävelihin syttää sydämet ja sielut, paisuu laulelmaksi täytten rintain, puhkee kiitosvirreksi ja vierii sävellainehina yli tienoon.

Juhannusiltoja.

1.

Jo painuu päivä laskuansa kohti ja sammuu liekki lännen ruskojen, ja virran kalvo, joka äsken hohti kuin kulta, tummuu utuun peittyen. Mut katso! Tuolta vastarantamalta nyt tuli taivahalle leimuaa. Ja etkö kuule? Heljanmäen alta soi sävel vieno, laulu kajahtaaa.

Lie portit auki sadun valtakuntaan, käy keijukaiset karkeloihin kai, ja lehto uneksuupi onnenuntaan, kun Paanin taikahuilun kuulla sai… On metsän menninkäiset matkoillansa, ja kääpiöitten valkeita on tuo, he helskyttävät kultaseulojansa ja hiekka heille aartehia suo…

Mut eihän unta voine laulu olla, mi kirkkain ihmisäänin korviin soi? Ei, juhlat nyt on Heljan vainiolla, ja nuori väki siellä karkeloi! Ja kokkovalkea on tuli tuolla, mi säkeniä räiskyin roihuaa. Hei! Pyssyt paukkuu Hakkarilan puolla ja menninkäiset metsiin karkoittaa.

Nyt käymme, armas, mekin karkeloihin ja riemujuhliin suven sunnuntain! Ja sydänsuru, mielen murhe, joihin soi elo ilon pisaroita vain, ne tänä yönä kaikki unhoitamme. Me käymme piiriin nuorten seppelpäin, Ja todeks' uskomme me unelmamme, ah, todeks' onnen öitten kiitäväin!

2.

Oli juhla ja Juhannusilta ja koivut ja seppeleet, soi laulelot rantamilta ja helkähti säveleet.

Oli suvisen riemun raiku
Ja liekissä kokkopuut
kävi karkelo, kiiri kaiku,
oli naurussa nuorten suut.

Sinä ylinnä karkelossa,
tuli silmissä, hymysuin,
minä piilossa pimennossa
sulountani uneksuin:

On kammari lehvitetty,
kukat pihlajan tuoksut luo,
ja seinät on sivelletty —
mies nuorikon taloon tuo.

Sävel viulujen vastassa varmaan,
kujan päästä kun käännytään —
hyvä vauhti on hiirakon harmaan
kotitaivalta mennessään.

Nyt nousemme rattahilta,
minä vien sinut kammariin.
Ja ulkona sammuu ilta
yön valkean hämäriin…

— Sävel vingahti marssin tahtiin
minä silmäni aukaisin.
"Sinä jäänetkin nuotion vahtiin!"
Hävis naurusi lehtoihin.

1900.

Serenaadi.

Taas hämärän hopeasiipi kun pyyhkäsi yli maan, yö hiljaa kun kyliin hiipi, joen varrella nukutaan.

Talot rantojen töyrähillä, talot punaiset, puhtahat, kylät kirkkojen ympärillä, kylät valoisat, valkeat, mökit mäkien ahtehissa, mökit pienet ja harmajat, kuin onnensa unelmissa nekin nukkuvat, nukkuvat.

Ja onnensa unelmissa tytöt uinuvat aitassaan, mut niittyjen kukkasissa soi tuulonen lauluaan — soi lemmestä suvisen ehtoon ja kaihosta kesäisen yön — kunis kuiskaten kuolevi lehtoon, mä aitan kun ovehen lyön…

Halla.

Heleimpänä heinäkuu, kedot kukkii kauniimmillaan, leipälaihot tuleentuu. — Hiipii yöllä varpaisillaan hyinen, jäinen jättiläinen soitten sumusokkeloista, hämärän ja härmän koista.

Se on Halla. Kasvojaan ei tohdi näyttää. Huurtehisen vaipan alla jäiset pihdit kalisevat. Kalman tuntu ilman täyttää. Korret hennot vapisevat aavistellen kuolemata.

Pysähtyypi jättiläinen, hetken viipyy, hengähtääpi — hyytyy korsi ensimmäinen, taittuu toinen, kohta sata elottomiks oljiks jääpi. Harmaa öinen peikko nauraa: "Poltan ruista, poltan kauraa, paistan leivät omiin suihin!"

Jos sen naurun joskus kuulet, se käy ytimiin ja luihin, vetää verettömiks huulet, seisahuttaa sydämesi. Ripsiin riittyy kyynelesi.

— Tuolla tuvan ovi aukee. Mies on tullut kynnykselle. Kasvot kalpeet, katse raukee. Nyt hän astuu pientarelle, taittaa korren saran päässä. Päänsä painuu: "Se on jäässä." Risahtaa kuin hauras lasi. Vavahtavi partahuuli, käsivarsi hervahtaapi, kiroukseen kasvot vääntyy, sanotuksi vain hän saapi: "Siinä pelto auraamasi!" Tuvan usta kohti kääntyy.

Mutta jäinen jättiläinen vetää pihdit piikkiniekat, jotka yltää yli pellon. Kuuluu niinkuin ääni kellon, on kuin siukuis sirpit, miekat, kun hän raiskaa raivoissansa, minkä osti vaivoillansa karuimmalle kamaralle sukupolvet temppeliksi työn ja sadon jumalalle.

Miks sai tehdä tuhon, miksi?

Syys.

Syys tullut on huomenin hohtoisin ja korkehin taivaankaarin ja on täyttänyt aulihin antimin se aumat ja aitan laarin. Suven kruunu ja täyttymys toiveitten sadon kullaksi siunasi siemenen, loi verta ja tulta se lehtoihin — sitä tervehdin!

Se on tullut myös tuhansin tähtivöin ja miettehin tuonentummin, se on saapunut möyryvin myrskyöin ja kauhujen kuvin kummin. Sen illat toi mielehen ikävää — sitä sittenkin tahdon mä tervehtää, näet mulle on soittoa sydämen sävel syksyinen!

Laps' syksyn mä lienenhän itsekin ja tuttava tumman ehtoon, oma tuskani tyyntyvi myrskyihin kuin viihtyvi lapsi kehtoon. Kesän kukkien painuvat kuoloon päät, sinisiintoiset seljät peittävät jäät — syystaivahan tähtöset tuhannet ovat ikuiset!

Jäähyväiset.

Joen varsilla kultaiset kuhilaat, kesän kuollehen kunniavahti — pian hankien peitoss' on kukkaismaat ja pakkasen pauloissa Ahti. Pala tähtönen illan ja kiillä kuu! Suven haudalla myrsky jo soittaa ja lehtoni vihreä kellastuu ja murhe mun mieleni voittaa…

KOSKILTA

Koskilla.

I.

Urut Siitarin suuret soivat, vastaa Oterman torvet, yhtyy Nuojuan neitsytkuoro, kaikuu rantojen korvet.

Astu äärelle virran uoman!
Näet voiman ja mahdin:
pyörre pärskyvi, ärjyy aalto
valkovaippana Ahdin.

Järkkyy allasi rannan töyräs,
lehvät lehtojen liikkuu.
Katso, kuohussa kuumimmassa
venhe kiitävä kiikkuu!

Läpi lainehen, hyrskyn halki
vaahtoväylänsä viiltää,
runko notkuvi, melan tiestä
pärske sauhuna kiiltää.

Koski nielevi pitkän purren
nythän onpi se poissa —
säästä pelkosi, hetken päästä
soutaa se suvannoissa!

Soutaa lampea lehtirantaa
uutta koskea kohti —
näitkö, kuinka sen tervalaita
päivänpaisteessa hohti?

Kestää laita ja kestää miesi melan varressa varmaan, jollei aaltojen lauleloista ääntä keksinyt armaan…

II.

Koskivenheessä neito nuori, hipiä sametinhieno —. Nousi laine kuin lumivuori, värähti ääni vieno: "Katso, kiidämme surman suihin, kulkumme niin on huima!" Neito tuijotti rannan puihin, rinnassa tuska tuima.

Ällös katsele rannan puita, venhon on vauhti vinha — Katso aaltojen vaihteluita, tyyntyvi pelko inha! Yllä aurinko, aalto alla — elomme onhan kuva: kosket laskea laulamalla osamme uusiutuva.

Kosken kohinoita.

1.

Kerran laulun kuuli lapsonen, kohu kosken oli kaukaisen.

Nuorukaisen
soitti haavehet —
hennot, herkät
kevään sävelet

Miete miehen
sekin säveliin
kosken kuohun
pyrki sointuviin.

Virta vereen loihti poljennon: syke syömen kohu kosken on.

2.

Ihminen, kuinka on pieni voimasi valtakunta — ikuiset sankarityötkin ovat vain unta, unta! Voimaton, kurja ja köyhä syntymästäsi hautaan: koko sun elosi taru muutamaan mahtuu lautaan.

Kätkyt ja vainajan arkku, paljon ei muuta mitään, vaikkapa mainees kulkis ääreltä lännen itään! — Miksi siis taisto on tarpeen, miksikä palaa veri? — Kysele aalloilta kosken — nieleehän nekin meri!

3.

Ei onni ole kiilto auringon, ei kimmellä se kultakipinöinä, se tähdenvälke, tyyni, vieno on, mi loistaa lempehinä syksyn öinä.

Ei ilo ole riemun räminää,
mi kaikuu pitopöydän melskehessä,
vaan sydänsävel, joka väräjää,
kun kahden istumme me himmetessä.

Ei lempi ole myrtinoksa, ei, ani kellastuupi muine muistoinesi, vaan voima, joka syömet yhteen vei ja sadun siivet antoi sielullesi…

4.

YSTÄVÄN KUOLINVUOTEEN ÄÄRESSÄ.

[Anto Södermann k. 4/1 1916.]

Tummuu ilta ja tähdet syttyy, pitkä, pitkä on pimee yö, synkän synkäksi särkyy mieli, verkkaan tunteja kello lyö…

Tyhjäks' jäänyt on lieden ääreen
paikka parhaimman ystävän.
— Kuinka ahtaaksi kaikki käykään:
mik' on tarkoitus elämän?

Miten säälittä tuoni tempaa,
kuinka armotta kuolo vie!
Aina ensiksi parhaimpamme,
joill' ois voittohon täällä tie.

Kesken sortunut työn ja toimen
mies on taittunut tarmossaan.
Kuinka rohkeena vielä äsken
piirsi pilvihin linnojaan!

Kuinka uljas ol' uskos eilen,
mieli nuori ja miehekäs —
tänään varromme vaitiollen,
milloin sammuvi elämäs.

Tummuu ilta ja tähdet syttyy, pitkä, pitkä on pimee yö, synkän synkäksi särkyy mieli, verkkaan tunteja kello lyö…

l/l 1916.

5.

Aallon tuoda, toisen viedä ajatukset annan — kohtaavatko, kohtaavatko milloinkaan ne rannan?

Vähät siitä, kunhan saavat häipyväisen hetken päivän kullan kimmelteessä tehdä uljaan retken!

6.

Viisahat vanhat porttien pielissä istuu,
katsovat nuorten kulkua hullua kulmien alta,
puistavat päitään hymyten säälistä heille:
vielä te taltutte, virmat varsat!

Säälistä — niinkö? Valhetta. Kateudesta.
Tiedänhän itse, vaikka en viisasten piirihin vielä
päässyt mä, käärme kuinka se pistää
syrjään jäänehen sydänjuureen.

Katso ja kuule! Sulkien töyhdöt ja ruusut,
rintojen riemut, silmien säihky ja uljahat aatteet,
laakerin lehvät, laulujen, naurujen kaiut,
voittajan viirit ja kättenpauke!

Viisahat vanhat porttien pielissä, kuulkaa!
Ettekö hiukan siirtyä voisi ja viereenne soisi
penkillä paikkaa? Iltasin yhdessä hiljaa
lietemme liekkiä hoideltaisi…

KOSKIEN KAUPUNGISTA

Kotikaupunki.

Takaa taivalten, tasangoitten kotikaupunki silmiin saa: yli kattojen kirkontorni kultaristinen kohoaa, talot hiipivät kylki kylkeen, pienet, turvaten toisiaan — satavuotista unta uinuu valkee kaupunki Pohjanmaan.

Mutta kaunis on kaiku kosken, joka vierellä virttään soi, vailla ääriä Pohjanlahti, etäämmällä mi unelmoi. Sadun siintoa valonvälke, kevätillat ja kesän yöt, tarun hohtoa talven hanget, sinisilkillä tähtivyöt!

Tääll' on ihmiset toisenlaiset: tutut tuttuja toisilleen — sanat lähtevät sydämestä sekä sattuvat sydämeen. Kädenanti on heillä toinen, katse suora ja valheeton — kukin hoitavi leiviskänsä, kunnes nukkuvi kuolohon.

Verkkaan vierivi aika täällä, päivä sammuu ja syttyy koi… Aina tuntien täyttyessä teräskolmio tornin soi. Jalkapuolinen torninvahti, yhä valvotko, ystäväin — oli hiukses jo harmajissa sinut viimeksi kun ma näin?

Rouva Riccardini.

Syyspäivän synkän muistan muutaman, kun merituuli ulvoi ulapoilta. Maa peitoss' oli usvan kostean, mi sokas silmät kadun kulkijoilta. En ikävääni saanut haihtumaan — ma keksinyt en muuta huvitusta kuin mummon kera käydä ikkunaan kai kuullakseni jotain kertomusta.

Kuink' kauan siinä istuttu jo lie,
kun alkoi kirkontornin kellot soida.
"Vai nyt ne sitten hänet hautaan vie!"
niin mummo alkoi hiljaa vaikeroida.
"Ken viedään?" — "Rouva Riccardini vaan!"
Suu värähteli, pitsimyssy liikkui.
"Sois Herra hälle anteeks' armossaan!"
Ja silmäripsissänsä kyynel kiikkui.

Ah, rouva Riccardini! Hänpä siis, tuo kummallinen, kutistunut akka. Häll' oli kotonansa kissaa viis ja aina kädessänsä — almanakka; hän hämärissä hiipi portistaan, ties minne, arin katsein, yksinänsä, ei tervehtinyt ketään milloinkaan, ja katinlöyhkä kävi ryysyistänsä.

Me lapset pelkäsimme puolittain, jos vahingossa katukäytävällä hän vastaan sattui. Ja jos päästiin vain niin pakoon juostiin. Vasta etähällä me pysähdyimme, mutta silloinkin vain varkain tirkistimme kummitusta, joll' oli turkki kesin, talvisin ja lakiss' aina korpinsulka musta.

Näin kertoi mummo: "Näätkö, hänenkin — suo, Herra, rauha hänen sielullensa! — tie kerran kylvettihin kukkasin, kun uneen äiti lauloi lapsosensa. Hän kasvoi kauniimmaksi päivittäin, niin ihanata impeä ei monta: mi päivän välke hänen silmissään, ja punahuulten hymy verratonta!"

"Hän oli kuningatar kutsujen ja tanssisalin kadehdittu tähti. Hän syttymään sai liekit sydänten, ja valot himmeni, kun pois hän lähti. Kuin perhosparvi kiilloss' auringon, niin herrat hyöri, hänet piiriin sulki; ken katseettansa jäi, ol' onneton, ken hymyn sai, kuin voittaja hän kulki."

"Mut kukkuloilta sortui kunnian hän alennuksen synkkiin syvänteihin". Mä kysyin: miksi? Kuulin huokaavan ma mummon ja hän puhkes kyyneleihin: "Hän punakukkasia poimi, joihin ei saa nuori neito koskea ja siksi ah, paratiisistansa Herra vei ja muutti hänet pellonpelätiksi".

En ymmärtänyt tuota, muistin vain ma Lootin vaimon, portit Eedenissä. Ja samassa ma kuvan silmiin sain, min kerran nähnyt olin hämärissä: Me kurkistamme pieneen ikkunaan ja näämme rouva Riccardinin huoneen. Se saapi noidan luolaa muistamaan, kun noita ryhtynyt on taikajuoneen.

On likaista ja mustaa kaikki niin, kuin oisi noennut sen palon sauhu. Mut noita vaipunut on mietteisiin ja katseessansa palaa kumma kauhu. Hän käsivarsillansa kiikuttaa ties mitä ryysynukkea ja laulaa kuin ois se lapsi, jota liikuttaa. Mut silmät tuijottavat lapsen kaulaa.

Ja uunin luona loikoo vuoteillaan viis kissaa kaikenkarvaista ja suurta. Tuo ruosteenruskea, niin kerrotaan, on jotain metsäpedon alkujuurta. Kas, kuinka silmät kissan kiiluu nyt ja valkohampaitaan se miten näyttää! Se ryysymyttyä on silmäillyt ja villi viha petosielun täyttää.

Mut yllä vuoteen Kristus kipsinen ikäänkuin siunaa taikatoimitusta, ja vastapäätä, päällä kissojen on miehen kuva likainen ja musta. Nyt siihen sattuu silmät laulajan ja kasvot vääntyy, nauru kajahtaapi. Käy käsi laiha nuken kaulahan ja noita naurain lapsen kuristaapi.

Nyt nousee pystyyn, kädet kohottaa ja viskaa kirkuin käärön käsistänsä. Mut kissalauma äkin pystyyn saa ja syöksyy saaliin kimppuun nälissänsä. Me lapset säikähdämme, huudahtain nyt pakoon juostaan, mutta korvissamme soi mielipuolen naurun kaiku vain ja kauhu ahdistaapi rintojamme.

— Tuon muistin mummon kera istuissain, kun varroimme me ruumissaattuetta. Se tuli. Jäless' arkun pappi vain, ja musta kirstu paljas, kukkasetta. Ma muistan: mummo käänsi poispäin pään ja kädet risti, huokas syvään kerran. Mut piltti pieni mietti mielessään: mit' on ne punakukat, kirot Herran?

* * *

Ah, vuodet vierii… Mummo haudassaan on levännyt jo kauan pitkää untaan, ja mulle aukee enää harvoin vaan nyt ihmeportit sadun valtakuntaan. Mut punakukat — liian hyvinkin mä tiedän, miten huumaa niiden tuoksu, sen myöskin, miksi päättyi kiroihin tuon rouva Riccardinin elonjuoksu.

*

Hän aivan orvoks jäi, niin kerrotaan, ja vietti suruvuotta ikävissään. Ja kaiho kalvoi hänen sieluaan, ei löytänyt hän lohdutusta missään. Niin tuli kerran luokseen tumma mies, tuolt' eteläisen sinitaivaan alta. Kas, silmät paloivat kuin päivän lies, mut ääni sointui kumman kaihoisalta.

Hän valoi kipsiin kuvat jumalain ja muovas kaiken mailman kruunupäitä, mut myöskin Kristuksia tukuttain ja taivaan enkeleitä siivekkäitä. Ja salinnurkat kunnon porvarein sai Venuksensa hältä halpaan hintaan, ja uuden valkovärin yksin tein loi mestari myös vanhain kuvain pintaan.

Ol' aurinkoinen päivä huhtikuun, kun saapui kuvineen hän surutaloon, ja asettuen luokse ovensuun hän nosti Venuksensa päivänvaloon. Ja kaupat syntyi, mutta emäntään mies tuijotti kuin outoon ilmestykseen, ja neiti hymyili, ja syttymään sai lempi liekin neidin silmäykseen.

Ja tuskin suruvuos' ol' loppunut, niin kiersi uutinen jo kaupungilla, sen soitti juorukellot riivatut ja toisti rouvat toriostoksilla: on sormus neidillä jo sormessaan ja Riccardini herrain pukimissa. Oi, koko kaupunki on kauhuissaan, maakunnan kaikki mielet kuohuksissa!

Syysillan pimetessä oli häät.
Ei kutsutuista niihin kukaan tullut.
Ja vanhain porvarien viisaat päät
ne nyökkäsivät: hehän ovat hullut.
Ja pappi vihkiessään, sanotaan,
hän nyyhkytti kuin ruumiinsiunausta,
mut yhteen liitti heidät kaavallaan.
Voi taivaan Herra, sitä toimitusta!

Kuin erämaa ois eteen auennut, niin jäivät aivan yksikseen nuo kaksi, ei heitä kenkään edes katsellut, heist' elo muitten siirtyi loitommaksi. Mut ilo loisti heidän kasvoiltaan, jääkylmä ilma hehkui ympärillään. Ja iva, pilkka — heidän sieluissaan sen korvas lempi riemunsävelillään.

Näin vieri vuosi, tuli jälleen syys, ja tuuli ulvahteli uhkaavasti. Ol' eessä talvi, pitkä iäisyys, mi kestää jäitten lähdön aikaan asti. Mies musta muisti kaihoin etelää, siell' loistaa lempeänä illan tähti… Hän pelkäs pakkasta ja pimeää, kuin tuli poltti häntä — ja hän lähti.

Niin sortui pilvilinna. Kyyneliin ei sula synkin tuska sydänsurun. Ja rouva Riccardinin itkemiin ei mahtunutkaan kato onnenmurun. Hän taittui niinkuin taittuu metsän puu ja kävi köyryiseksi varreltansa, ja niinkuin ilta yöksi sumentuu, niin sammui valo hänen sielussansa.

Siit' asti pellonpelättinä vaan ja lasten kauhuna hän raukka eli, niin yksin, ettei muita seuranaan kuin kissat, joille surut kertoeli. Mut almanakka, jota kantoi hän — sen lehdet arkkuun pantiin kukkasiksi sen vuoden oli, josta antoi hän ah, pitkän elon tuskat lunnahiksi.

Fredrikson.

Hän on pitkä ja tumma ja tuima, sysisilmät ja suuri suu, hän on vankka ja rohkean huima, kun hän suuttuu ja tulistuu. Kun hän juo, niin hän viikkoja viertää, mutta viikkoja juomatta on ja kaartaen krouveja kiertää, Juho Kustavi Fredrikson.

Hän on kaupungin maalari parhain, katot, seinät hän kaunistaa. Hän on sälliksi pääsyt jo varhain ja on kulkenut maailmaa. Hän on tyttöjen piirissä tuttu, ovi hälle ain auki se on, soi nauru ja luistavi juttu, kun on joukossa Fredrikson.

Hän on herra ja herrojen kanssa hän on tottunut haastamaan eikä jätkiä vertaisinansa ole sietänyt milloinkaan. Pyhäpäivin jos mestarin kohtaa kadunvierellä, hieno hän on, punakukkanen rinnassa hohtaa. — Mihin matkasi, Fredrikson?

Älä kiellä, mä tiedänhän kyllä, tuli tyttö jo vastahain pyhähamonen parhain yllä — sua varmasti vuotteli vain. Hymysuin sinä tietäsi jatkat, sysisilmissä tulta nyt on — kuka laski sun lempesi matkat, sinä tyttöjen Fredrikson!

Mut annahan olla, kun viina sinun sielusi villitsee — miss' onpi se vilkkuva liina, joka raivosi hillitsee! Minä muistan, kun viimeisen kerran sinut näin. Kuva mielessä on: isäs haudalla tarhassa Herran sinä ryyppäsit, Fredrikson.

Sinä itkit ja nauroit vuoroin, sinä kumpuhun pullon löit: "Isä keskessä enkelikuoroin, minut miksikä pirulle möit? Vähät siitä! Mä kohtahan lähden, pian kulkuni päättyvä on. Toki vielä ja juuri sen tähden ota ryyppy nyt, Fredrikson!"

KULJEKSIVA LAULAJA

Kuljeksiva laulaja.

Sinä ylpeä linnanneito, sano, muistatko ollenkaan, että laulaja kerran eksyi luo ikkunas laulamaan.

Oli lempeä, tyyni yöhyt,
suven tuoksuja tulvillaan,
oli taivahan tähti kalpee,
joka tuikahti ikkunaan.

Sinä kuuntelit, ah, sen muistan
alas kaunihin painoit pään.
Minä katselin — sävel sammui
epäsointuhun särkyvään. —

Olen sitten mä sinut nähnyt
seläss' orhisi korskuvan,
olen hiipinyt muurin varjoon
kadun joukon ma suojahan.

Mutta jos sinut tänään kohtaan
kukan rinnasta irroitan
sekä uhmaten sulle heitän
kevätlahjaksi laulajan.

Tämä siunatun kirkas päivä,
sinisiintoinen avaruus,
minut uudeksi onpi luonut,
sävel laulunikin on uus'.

Kuka tiesi sa kerran kuulet
kevätyönä ne säveleet —
varo itseäsi — tuskin lienee
syvät vallisi haudan veet.

Minä tahtoisin, neiti, nähdä alas painuvan kauniin pään, kun ei lauluni enää sammuis epäsointuhun särkyvään!

Donna Velata.

On liukkaana lattian laatta, valot kirkkahat kynttiläin. Käy tanssihin, Donna Velata, käy tanssihin seppelpäin!

Sävel kiehtoen kutsuvi, kuule,
mikä kaiho sen kaiusta soi —
älä, ylpeä impeni, luule,
että vastustaa sitä voi!

Sinä taistelet tutkainta vastaan,
hymy kaartavi hienon suun:
ei aatelisherra sois lastaan
näin rahvahan seikkailuun —!

Kuka tuo, joka katsehen heittää —
joko astuvi neidon hän luo?
Puna poskesi, neiti, nyt peittää,
veren lämpimän purppuravuo.

On ryhti kuin kuninkahalla,
niin pystyssä kaunis pää.
Sinä vavahdat katsehen alla,
joka hymysi hälventää.

Sinä unohdat kilpesi kiillon,
jalon syntysi, sukusi puun;
sydän saanut on vamman ja viillon,
ja sä antaut seikkailuun.

On liukkaana lattian laatta,
valot kirkkahat kynttiläin.
Käyt tanssihin, Donna Velata,
käyt tanssihin seppelpäin.

Olet nuori, ja koskena soittaa veri läikkyvä lauleloaan. Vähät siitä, jos hän, joka voittaa sinun lempesi, renkis on vaan!

Onni.

Nyt palaa illan tähti korkealla ja suuri, siunattu on hiljaisuus. Me kaksi, joille tähtivälkkeen alla tän' yönä auennut on onni uus,
me kädet ristikäämme lasten lailla ja kiittäkäämme pyhää elämää, kun onnen hetkillänsä autuailla se taipaleemme taivaan tähdittää.

Ja tarttukaamme hetkeen häipyväiseen, kuin oljenkorteen tarttuu hukkuvat — Pian tuijotamme yöhön yksinäiseen ja tähdet sammuu, sammuu unelmat…

olis vierellä hän…

Yö lämmin ja lempeä heinäkuun, olet armas kuin äityen syli. Minä unhotun tähties katseluun, kun ne syttyvät kaupungin yli. Minä kuuntelen laulua leppoisaa, joka hiljaisuudesta soi, sitä soittavi taivas ja tähdet ja maa, ja mun syömeni unelmoi:

Olis vierellä hän, jonka kerran näin oven sulkevan jälkeheni — hän seisoi parvella paljain päin, kun laulaja aamuhun meni —, olis vieläkin kauniimmat kaiut yön ja kirkkahat kiillot sen ja välke ois vienompi tähtivyön yli kaupungin hiljaisen!

Pieni kuutamolaulu.

Oli tähtihin kirjoitettu: "Tiet teidän yhtehen käy!" Ja vaikka ei kirjoitusta kentiesi nyt enää näy, niin sittenkin, sittenkin, armas, yhä taival on yhteinen, mi alkoi tähtien alla ja soihtujen ikuisten!

Sinä muistathan: kuudan katsoi ja kurkisti ikkunaan, näki kaksi se ihmislasta, he kun suuteli toisiaan. Kuu paljon on lempeä nähnyt, se vanha ja viisas lie — mut tuskin sen loistossa koskaan on eronnut kahden tie.

Taas hohtavi hopehissa yön taivas ja öinen maa, ikitietänsä kuuhut kulkee ja tähtöset tuikahtaa. Mitä saanevat tänään nähdä, kun katsovat ikkunaan? Kaks ihmistä ikäväänsä kun peittävi toisiltaan —!

Mitä toivoisit —?

Mitä toivoisit, lapseni, itselles, jos satujen haltija astuis sun luoksesi kerran ja lausuis näin: "Sano tahtosi julki, se täytetään, tarun aartehet kaikki nyt näytetään, mitä ikinä mielesi halaa; mikä toive sielussa palaa, kaikk', kaikki on oleva hetkessä sun!"

"Sano, tahdotko kultaa ja hopeaa tahi suoniisi kuningasverta, vai tahdotko maailman valloittaa ei olis se ensi kerta kun naiskädet hennot ja valkeat käy valtikan varteen ja maailmat sen taipuvat tahdon alle!"

Mitä toivoisit, lapseni kaunis? Et tiedä, et tiedä. En minäkään. Mut annahan arvailemme! Et tahtone kultaa, et hopeaa — koi syö sekä ruoste raiskaa —, et maailmaa tahtone valloittaa — on virran vaahtoa valta, se aallon harjalla välkähtää ja haihtuvi seuraavalta. Veret suonesi miksi sä vaihtaisit? sama polttavi kaikkia kaipuu, oli herra tai narri, min kohtasit, surun alle hän vihdoin vaipuu.

Mut etköhän tahtoisi uudelleen sinä parhaat muistosi elää, ne, jotka kun istuvi itsekseen kuin kannel sielussa helää?

Minä nään: sinun silmäsi kyyneltyy ja silkkiset ripset kastuu. — Sano, tiedätkö nyt, mitä toivot sa, kun haltija luoksesi astuu!

Punahilkka.

Nyt laski venhe rantaan, jo hyppäsit sä santaan, mun oma armahain. Kun punaliina vilkkuu tuoll' lehtikujan päässä, niin vanhat piiat ilkkuu, he, joill' on sydän jäässä. Mut ilkkukohot vain!

Ei meihin pysty pilkka, sä pieni Punahilkka, ei kierot katsehet. On meillä omat ilomme ja oma valtakunta: on kirkkaat päivänkilomme ja yömme tuovat unta niin kaunista ja korkeaa, vain harvoin sitä nähdä saa ja harvat ihmiset.

Ja rannan töyrähällä on muudan koivupuu, min alla mättähällä — kun kiiltää kalvas kuu ja hopeoipi lahden — voit meidät nähdä kahden, jos sitä haluat. Näät Punahilkka illoin kuun sätehiä seuloo ja mulle niistä silloin hän valkokäsin neuloo ah, sadun kudelmat…

Kerran kesässä.

Kerran kesässä puhkee vain orjantappuran kukka — kerran, kerran, armahain kukkivi sydän rukka.

Kerran kesässä marjaan käy mansikka purppurahuuli — eikö mun kultaani vielä näy, vaikka jo ääneni kuuli?

Kaks yksinäistä.

Kaks yksinäistä, jotka hetken sai kuin sattumalta tuta, minkälainen on sydämien suuri sunnuntai ja kahden onni yhteensointuvainen…

Kaks yksinäistä, jotka unelmoi,
ett' onni viipyy, kun on onneen usko,
ett' täytten rintain riemunsävel soi,
vaikk' arkeen vaihtuu juhlaillan rusko…

Kaks yksinäistä, joilla muuta ei kuin haavehissaan avain onnen uksen… Kaks yksinäistä — kuinka heidät vei juur' yhteen tahto taivaan sallimuksen?

Tornionjoen tuolla puolen.

1.

SÄIVI.

Siell' on vanha valkoseinä talo vihreen laaksonpohjan kattilassa akkunoissa aamuruskon palo, kukat valkeet pihan pihlajassa.

Kaivon vintti tuuliviireinensä
ylös pyrkii poutapilviin asti,
mut ei pääse. Alla räystäittensä
pääskyparvi liikkuu liukkahasti.

Ympärillä uhkeet viljapellot,
metsänreuna kaartaa kauempata —
kilahtavat tarhan karjankellot
säveltänsä kumman kaihoisata.

Mutta etäämmältä, töyrään takaa kuulet meren maininkien laulun — niin on huomenhohteessakin vakaa sävy säiviläisen suvitaulun.

* * *

Jänkämaitten keskehen ken raatoi vainiot ja kylvi leipälaihon, kuka salomaitten kasken kaatoi, kesti ikävän ja korven kaihon?

Kerrotaan, ett' tuli verityötä
rajan takaa pakoon nuorukainen,
seuras' aurinkoa, tähtivyötä,
tähän tuvan veisti harhalainen.

Täällä yksin kantoi loppuun saakka
murhettansa kolkko korven miesi.
Ei lie kevyt ollut hällä taakka
eikä lämmin pakopirtin liesi…

Taru tietää, että mökiltänsä
hänet talviaamun valjetessa
löysi erämiesi retkillänsä
hengetönnä tuvan vuotehessa.

Ajastajat siit' on. Joutui ammoin
mökin paikka peittoon tähkäpäiden.
Harvat enää muistanevat kammoin
halmemaiden raivaajata näiden.

Mutta perinnönpä jätti hänkin,
ja se seuraa taloa kuin aave:
vaikk' ois rikkautta enemmänkin,
särkyy täällä herkin sydänhaave.

Milloinkaan et kuullut naurun soivan
vanhan valkeen talon orren alla
etkä nähnyt nuorten karkeloivan —
hiljaa, kuollutta on kaikkialla.

Niin on varhaisvanhaa kehdostansa tämä suruntuttu sukukunta, ettei uskalla se murheissansa nähdä edes pientä onnenunta.

2.

METSÄPIRTILTÄ.

On mökki harmaa siellä Sangin sydänmailla, miss' soissa keltahillat kypsiks käy ja puolat punottavat poimijata vailla ja polulla ei naapuria näy.

Vain harvoin kirveen iskut kaikuu seutuvilla
ja harvoin siellä paimen huhuilee,
mut luonto luomistuore juhlii soitimilla,
kun korpi kevään virttä humisee.

On tumman tarun koti pieni Metsäpirtti,
miss' Siina-muori elää yksinään.
Mies murhan teki, itsensä hän hirtti,
kun tultiin raudoin häntä etsimään.

Ja tyttäristä toinen nukkuu haudassansa,
on toinen tyhmä neitsyt kaupungin,
mut ainut poika piillen piilojansa
on ammoin mennyt maihin vieraihin.

Näin aivan yksin jääneenä hän postillaansa
kaikk' ankeet ajatukset unhoittaa,
kun pitkät puhteet punoo tunnelmaansa
ja talven taivas luntaan tuiskuaa.

On itkenyt hän kuiviin kaikki kyyneleensä,
nyt odottaapi, milloin hetki lyö,
kun saapuu suuri vieras mökkiseensä
ja ylle muistojensa unhon yö.

Mut korpi siirsi silmiin sinisiinnon kumman ja vanhan sieluun hiipi hiljaisuus kuin ois se aavistusta yön ja tuonen tumman tai ehkä ijäisyyden kuulakkuus…

3.

EROJUHLA PYYNYSSÄ.

Suvi multa jo loppui, käy huomenna tie päin arkien askareita. Kai siksi nyt Pyynylle kutsuttu lie kesäpäivien kumppaneita: siell on Viippa ja Vaara ja posteljuuni, tinakaulaa pöydällä uhkeeta kuusi ja keskellä pannu on kiiltävän uusi, se on hohtavan kuuma kuin jouluna uuni.

Juho Pyyny on kievari, krouvari ei, jos kohta hän ryypyn antaa — kylän miehille riksistä, hellerei, koko tuopinkin pöytään kantaa. Hän on leikkisä, liukas ja laatuisa miesi, joka kanna ei kaunaa ja vihaa ei tunne, hymy huulilla aina ja — meni hän kunne — tulikuumana piippunsa mustunut liesi.

Pyhävaatteiss' on vierahat. Tarina käy.
Soi ylinnä juunin ääni:
"Mitä ihmettä, miksi ei muijaasi näy?
… Älä piiloita ystävääni!"
Hänpä mielevä, metka on naistemme miesi,
joka aina on siisti, ei kiroa koskaan,
pyhäpäivin käy kirkot, on hihhuli, joskaan
sitä arkena harvoin ja harvat vain tiesi.

Juho Pyyny nyt huutavi: "Ystävät hoi, on aika jo kastaa kaulaa, joka tahtovi, täälläpä kyllä hän voi hyvin hiljaa ja hiukan laulaa!" Näin on Pyynyssä aljettu ainian kestit; surujuhla jos lie tahi riemujen päivä, ilo kaikuvi kunnes on ruskossa häivä. — Nyt on Viippa jo ottanut laulajapestit.

Sanat Viipan on laulussa muutamat vaan, ei kaikkia ukko muista: "Tätä lauleli vaarini kiskoessaan pajun kuoria rannan puista…" Hän on laulaja, laulaja sielultansa; sävel vaikkapa eksyvi hiukkasen väärään, toki pääsevi nuottinsa matkan hän määrään. Hikihelmyet hohtavat otsallansa.

Jo on vuorosi, Vaara! Sä lausuhan nyt, mitä aattelet, kuuntelemme! Monet kerrat jo silmäs on säihkyellyt, sanatulvaasi salpaa emme. "Sano Suomessa", haastelet, "Kainuun maas ovat miehiä miehet ja miesten on mieli, sama heillä on sointuva heimomme kieli, samat metsissä puut, samat kukkaset haassa…"

Kävi hempeeksi mieli ja hetkisen soi kuin ilmassa kaiho kumma, oli juunikin vaiti, ja Viippa kun joi, tuli silmihin syttyi tumma. Mutta kohtapa kaikkovi haikeus sieltä, mihin Pyyny on pyylevät pullonsa tuonut, soraääntä ei riemuhun tulla hän suonut: "kuka kyynelin juhlisi!" Pyynyn on kieltä.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VIRRAN VARRELTA: RUNOJA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- VIRRAN VARRELTA

- SISÄLLYS:

- JOELTA

- KOSKILTA

- I.

- II.

- KOSKIEN KAUPUNGISTA

- KULJEKSIVA LAULAJA

- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE