The Project Gutenberg eBook of Tirisen kosinta; Miljoona-arpa; Toppakahvia

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Tirisen kosinta; Miljoona-arpa; Toppakahvia

Kolme yksinäytöksinen pilaa

Author: Pasi Jääskeläinen

Release date: January 14, 2024 [eBook #72710]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Kust.Oy Kirja

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK TIRISEN KOSINTA; MILJOONA-ARPA; TOPPAKAHVIA ***

TIRISEN KOSINTA; MILJOONA-ARPA; TOPPAKAHVIA

Kolme yksinäytöksistä pilaa

Kirj.

PASI JÄÄSKELÄINEN

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Kirja, 1924.

SISÄLLYS:

Tirisen kosinta

Miljoona-arpa

Toppakahvia

TIRISEN KOSINTA

HENKILÖT:

TIRINEN, poikamies, 50-vuotias.

ANNA-MARI, leski, 45-vuotias.

Näyttämö torpan tupa. Pöytä, lavitsa ja takka.

Talouskalut huonossa järjestyksessä.

TIRINEN

Onpa oikein korea syyspäivä. Tekisipä mieleni laskea lehmätkin ulos, kun ei tuo ruoho vain olisi niin pakkasyön puremaa. Mutta jos huomenna on näin sievä ilma, niin varmaankin lasken elukat jaloittelemaan.

(Käy tiristämässä pannusta kahvin loppuja kuppiin; juo ilman kermaa ja sokeria.)

… Vähäpä sitä oli… mutta hyvää.

(Panee penkille maata.)

… Menee se tämä taloudenkin pito, vaikka yksinkin on… mitä tässä tekee muijalla riitelemässä ja kahvia särpämässä… Sattuupa se niinkin, että kun naimisiin menet ja hommaat kaikki kuten parhaiten, osaat, niin yht'äkkiä eivät kaikki asiat olekaan vaimolle mieliksi, ja hän lähtee menemään huuten heilaten. Siinä sitten nökötät ja saatpa vielä maailmalta kunniasi kuulla. — Toiset taas kyyditsevät ukkonsa helkkariin, — vaikka on vihittykin… Lienevät nuo joskus hyviä kapineita nuo miehetkin… ei yksi eikä kaksi eukkoa riitä mihinkään… Eikö lie paholaisen keksimä koko naimishomma, että saisi ihmisiä sillä lailla verkkoihinsa?… Liekö noita muuten paljonkaan oikein sopupariskuntia?… Eipä taida. Mutta kun hoitaa talouttansa yksin niinkuin minäkin, niin ei ole kellään mitään sanomista, ei vaikka sormella voita söisi. Ja liekö nuo niin suuret ne eukkoväen suomat huvituksetkaan, että kannattaisi hyvää elämäänsä pilata? — Eikös vain! Parasta on kun on omissa lämpimissään…

(Ulkoa kuuluu lehmän ammumista ja Anna-Marin ääni.

Tirinen menee akkunasta katsomaan.)

Mikä siellä nyt lehmää kuljettaa? — Eikös se ole Anna-Mari?… Onpa sillä komea lehmä…

(Ammumista.)

… Ja niin vielä teutaroipi… Miksi ei se ymmärrä sitä seinään sitoa, vaikka on rengas, kun aitaan köyttelee.

(Menee ja huutaa ovesta:)

Sido seinään, niin pysyy paremmin!

ANNA-MARI (Kielevä ja isoääninen; tulee sisälle ja huutaa ovesta kartanolle:)

Ootko hiljaa — mitä se siinä reutoo…!

(Sisälle:)

Kun aivan hengästyksiin juoksuttaa! — Päivää! Terveisiä!

(Kättelevät.)

Kun tuon lehmän kanssa saa hypätä ja riuhtoa, että on aivan pakahtua. — lähdinkin yksin sitä kuljettamaan, mutta siinäkö työ oli! Se kun on niin ikäväinen ja ollut Sonnilan karjassa koko kesän, niin se kaipaa toisia ja niiden perään ammuu. Kun eivät jouduttaneet sitä heinäkuormaansa valmiiksi,'niin lähdin kuin lähdinkin yksin lehmää perässäni venyttämään, minä hullu. Kun näin tupasi, niin arvelin, että mitähäntä raijaa yksin, menen levähtämään ja odotan hevosmiestä.

TIRINEN

No, mihin sitä ollaan menossa?

ANNA-MARI

Tuonne Alarannalle asti. Siellä kun veljeltäni kuoli emäntä, niin se pyytämään minua sinne emännöimään edes talven ajaksi. Ajattelin, että lyön tuon mökki-tötteröni kylmille ja menen. Samahan tuo on minullekin, missä häntä leipäänsä syöpi — ja niin sitä sitten lähdettiin.

TIRINEN

Ja lehmineen?

ANNA-MARI

Lehmineenpä tietenkin. Jopahan minä nyt sitä jättäisin, vasikasta asti kun olen kasvattanut ja ruokkinut. Siellähän on meijerikin likellä, joten käytän maidon meijerissä — ainahan siitäkin joku penni lähtee; pysyy edes kahvirahassa, ettei aina tarvitse talon kahvin varaan lyöttäytyä… Ja pitäisihän sitä säästääkin mukamas.

TIRINEN

Säästääpä tietenkin… Onko se hyvä lypsyinen tuo sinun lehmäsi?

ANNA-MARI

Kaksi kiulua kerralla poikimisen jälkeen ja jos oikein heruttaa, niin vaahto kuohuu.

TIRINEN

Vai kaksi kiulua! Onpa hyvä lehmä — anna minulle ruokolle, niin ei tarvitse enempi huolehtia. Saat kymmenen markkaa ruokkorahaa, ja heinäsi joutavat myötäväksi.

ANNA-MARI

Hyvänen aika! Enhän minä nyt toki ruokolle antaisi, vaikka mikä olisi, kun vasikasta asti olen hoitanut ja kasvattanut. — Jos en itse jaksa elättää, niin ennen lopetan. Niin olen päättänyt… ei me elävinä erota minä ja Ruuslokka.

TIRINEN

Ruuslokkako sen nimi on?

ANNA-MARI

Ruuslokka. Kun henkikirjurin lehmällä oli sama nimi, niin minäkin ajattelin, että panenpa lehmälleni oikein herrasnimen. Komea nimi se onkin.

TIRINEN

Komea se on nimi ja komea on lehmäkin.

(Katsoo akkunasta.)

Mutta aivan se siellä irti pääsee, kun noin aitaa repii! Minäpä käyn panemassa sen seinään kiinni.

(Menee.)

ANNA-MARI

Kumma on tämäkin torppa, kun on hyvä eläminen ja velaton paikka, eikä ole emännästä tietoa tuon enempää. Itse se lypsää lehmänsä ja keittää kahvinsa sekä rikastuu vain. Ikävältä luulisi tuntuvan yksinään olon.

(Katsoo ikkunasta.)

Nyt se siellä Ruuslokkaa hoitaa ja huusaa, mutta ei vain raski heiniä eteen panna, visukinttu. Tokko tuo kahviakaan keittänee, jos en omistani pane… Eipä taida tulla ei suuhun eikä silmään… Se on tuo Tirinen niin nokkavisu, että kirpunkin kahtia jakaa ja pitää itse isomman puolen.

(Katsoo ikkunasta.)

Jopa sai miesparka sarvesta ja ihan parhaalle paikalle!

(Nauraa.)

TIRINEN (Tulee takapuoliaan pidellen.)

Kylläpä on koko äytäri! Minä kun rupesin utareita koettelemaan, niin silloin säikäytti sarvellaan…

ANNA-MARI

Johan minä täällä nauroin, että kun ihan paraalle paikalle töytäsi.

TIRINEN

Hyvät sillä on lehmän merkit.

ANNA-MARI

Hyvät kerrassaan, ja umpeen ei tahdo mennä keinolla millään… Lypsää aivan läpi vuoden.

TIRINEN

Minun lehmistäni on toinen ummessa kolme kuukautta, toinen viisi.

ANNA-MARI

Siunatkoon! Aivan kaiketi minä kuolisin kahvikerman puutteeseen, kun pitäisi niin kauan ummessa syöttää!

(Katsoo ikkunasta.)

Jokohan pitänee lähteä tuota lehmää kuljettamaan, kun se noin riuhtoo ja rimpuilee.

TIRINEN

Mihin se nyt siitä pääsee. Istu nyt ja keitä kahvit, hevosmiestä odottaessasi. Tuossa on pannu takalla.

ANNA-MARI (Itsekseen.)

Omista kahvistako? Kyllähän minä tiesin sen visukintun.

(Ääneen.)

Tässä sinä vain yksin nökötät kuin pataässä… tarvitsisit kai akan niinkuin muutkin, kun on lehmiä ja kaikkea.

TIRINEN.

Enkä tarvitse. Kun saisin hyvän lehmän, niin se olisi parempikin. On liikoja noita heiniäkin… Myö nyt tuo Ruuslokka tai anna edes ruokolle.

ANNA-MARI

Ei maksa vaivaa puhuakaan — ei me erota, Ruuslokka ja minä, ennenkuin kuolemassa.

(Ulkoa kuuluu ammumista; Anna-Mari katsoo ikkunasta.)

No sepä nyt siellä riuhtoo ja ammuu.

(Kiiruhtaa lehmää komentamaan ja puhuttelemaan.)

TIRINEN

Ei se näy myövän eikä antavan ruokolle… Mutta… mutta, jos sen onnettoman saisi, niin jäisivät molemmat tähän… On oikein sääli päästää noin hyvää lehmää käsistään… Mutta tokko sitä vaimoa saattanee sentään kysyä niinkuin Ruuslokkaa? — Siinä kai pitäisi olla monetkin esipuheet ja valmistukset…

ANNA-MARI (Tulee.)

Ei se tahdo hyvästyä… Mutta eikö tuolta pian tulle hevosmieskin heinäkuormineen… Sidon sitte kuorman perään koko pekunan ja ajelen menemään.

TIRINEN

Oikeinko sieltä tulee heinäkuorma?

ANNA-MARI

Nurmia, parhaita pyörtänönurmia! Se kun poikii Sieluinpäivästä kaksi viikkoa, niin pitää olla millä taas heruttaa.

TIRINEN (Itsekseen.)

Nurmia sillä taitaa olla koko suova —.

(Päättäväisesti:)

Tuota…

ANNA-MARI

Jaa että mitä?

TIRINEN (Korvallistaan kynsien.)

Tuota…

ANNA-MARI

Noo?

TIRINEN

Tuota… että jää nyt tähän heininesi ja lehminesi, — emäntää kai — sitä tarvitaan tässäkin.

ANNA-MARI

No enkä jää. Olihan sinulla tässä se Leuhkalan Loviisakin emännän vaalissa monta viikkoa, mutta tiellepä tuo sekin jouti menemään. Ja niin oikea ihminen oli kuin saattaneekin.

TIRINEN

Eihän sillä ollut lehmääkään… Ja kun se olisi tuota kahvia myötäänsä latkinut… Siitä se parhaasta päästä suuttui, kun ei saanut mielin määrin juoda kahvia, minulla kun oli arkun avain. Mutta en minä sinulta — jää nyt koetteeksi.

ANNA-MARI

Jopahan minä sinun koetettavaksesi jäisin! Antti-vainajankin aikana oli aivan sama, joinko minä kahvia tai olin juomatta. Aivan sain tehdä oman mieleni mukaan, ei se siitä sanonut hyvää eikä pahaa, enkä minä sitä enempäänsä rupea särpämäänkään.

TIRINEN

No enhän minä nyt sinua tahtoisi valtikoida… saat itse pitää arkun avaimet. Jää pois, ei tässä ole paha olla.

ANNA-MARI (Jo epävarmana.)

Jottako tuota sitte yrittäisi?…

(Itkien.)

Kyllä se Antti-vainaja oli niin hyvänlaatuinen, että tokko tuota enää semmoista saanee. Oikein rakkaudella se minua aina kohteli ja hyvä oli. Kerrankin kun meiltä lammas hukkui kaivoon ja kun minä sitä itkin, niin se otti kaulasta kiinni ja sanoi, että mitä tuosta yhdestä lampaasta itkee. Ja aina se halasi, kun sattui hankala paikka, niin että hyvä sen kanssa oli olla. — Eikä me riidelty. Ei tarvinnut minun kapustaa kovemmalla aseella sitä lyödä, ennenkuin se jo myöntyi.

TIRINEN (Ihmeissään.)

Vai ei kovemmalla?

ANNA-MARI (Iloisemmasti, likennellen Tiristä, joka aina väistyy.)

Mutta jospa se tämä Tirinenkin hyvänä pitää, halaa ja rakastaa?

TIRINEN (Väistelee.)

Eihän tässä mitään hankalata paikkaa eikä halauksen tarvista. Keitähän kahvia, keitähän kahvia…

ANNA-MARI

Ja monta kertaa, kun minä minkä mistäkin olin pahoillani, niin aina se tuli Antti-vainaja taputtelemaan.

(Painaa päänsä Tirisen olkapäälle.)

Kun sinäkin…

TIRINEN (Arasti työntäisee Anna-Maria pois.)

Elähän nyt siinä! —

(Katsoo ikkunasta.)

Nyt se heinäkuorma tuli. Minäpä käyn sanomassa, että ajaa ladon eteen.

(Kiireesti ulos.)

ANNA-MARI (Katsoo pitkään Tirisen jälkeen.)

Kovinpa se on tyly… Eihän se tajua mistään mitään… Eihän tuommoisen kanssa miten… Kun naimisliitot tehdään, niin juoksee pakoon… Sen taitaakin tehdä mieli vain minun lehmääni ja heiniäni… Elähän nuolaise ennenkuin tipahtaa.

(Huutaa ovesta.)

Antaa olla sen kuorman siinä, älkää viekö sitä mihinkään.

TIRINEN (Palaa ovelle.)

No mikä — nyt? Minä vain toimitin ajamaan ladon eteen —

ANNA-MARI

Antaa olla ajamatta. En minä noin tylyn miehen kanssa yksiin leipiin rupea… Ei edes morsiameensa katso, vielä että hyvänä olisi ja rakkaasti puhuisi —

TIRINEN

Minä kun olen niin hiljainen… ehkäpä tässä illemmalla… juodaanhan kahvia…

ANNA-MARI

Saat odottaa iltaasi ja juoda kahvisi yksin… Hyvästi!

(Menee.)

TIRINEN

Siitäköön se otti pahaksi, kun en sitä muka halannut?… Sekö sitä niin äkkiä ilkeää… eikä tuo niin häävin näköinenkään ole.

(Katsoo ikkunasta.)

Siellä se sitoo lehmäänsä heinäkuorman perään… jo se on komea lehmä!

Olisi sitä pitänyt sittenkin vähän kiltisti kohdella.

(Päättävästi.)

Ei, en minä päästä tuommoista lehmää menemään!

(Huutaa ikkunasta ja viittoo.)

Anna-Mari! Anna-Mari-i-i!… Älä mene… Palaahan vähän takaisin!…

Palaa vähän takaisin hoi…

ANNA-MARI (Tulee tupaan.)

Mitä sinä nyt huutelet?

TIRINEN (Muka iloisesti ja reippaasti:)

Kyllä kai sitä nyt halata saattaa!

(Heittäytyy Anna-Marin kaulaan, halaa ja taputtelee.)

Kylläkai tätä aina tekee, tekee varmasti!

ANNA-MARI (Ponnistelee kaikin voimin vastaan ja pääseekin viimein hengästyneenä irti.)

Hassu mies! Kaikki ne vielä eukkoakin hommaa!

(Huutaa ulos mennessään.)

Anna hevosen mennä!

(Ulkoa vielä kuuluu Anna-Marin puheen tulva Tirisen tyhmyydestä.)

TIRINEN (Pitkän vaitiolon jälkeen.)

Sepä nyt oli!… Ensin se näytti kyllästyvän siitä, kun en halannut, ja sitte se näytti kyllästyvän siitä, kun halasin. Ole sitte niille mieliksi, jos osaat… Taitaa paras olla eukotonna!… Enhän minä siitä Anna-Marista välitä, menköön menojaan… mutta kaduttaa vähän, tuota, kun olisin hänen mukanaan saanut niin tosikomean lehmän, jos olisin ymmärtänyt oikealla hetkellä sitä Anna-Maria vähän halata.

Esirippu.

MILJOONA-ARPA

Yksinäytöksinen pila

Kirj.

PASI JÄÄSKELÄINEN

Hämeenlinnassa, Arvi A. Karisto Osakeyhtiö, 1920.

HENKILÖT.

Pekka, työmies. Maija, hänen vaimonsa. Isäntä Vimperi, talonomistaja.

Tapahtuu maaseutukaupungissa. — Esittämisoikeus vapaa.

Köyhästi kalustettu huone Vimperin talossa, Pekka makaa sängyssä tahi rahilla. Maija kutoo sukkaa.

Maija. Ja se oli paikkaa, kun tultiin tänne kaupunkiin, tultiin maalta tänne muka makeanleivän paloille, porvarien ja rikkaiden töihin, myytiin mökki ja lehmä, kyllästyttiin hyvään elämään! Tuo ukko hyväkäs kun ei muka enää talonjussien töihin sujunut, kaupunkiin piti muka päästä, kymmenen markan päiväpalkoille lossauksiin, lastauksiin ja jos mihin. — Vaan oliko sinusta niihin? Ei saanutkaan täällä tupakoida ja istuskella joka viiden minuutin päästä, ei seisoskella lapionvartta vasten, eikä maata pensaiden takana isännän poissaollessa.

Täällä olisi pitänytkin laiskansuoni katkaista, mutta eipäs. Työpaikka toisensa jälkeen meni — ja kun sen vielä piti oppia tuota oluenkuraa latkimaan kaiken muun hyvän lisäksi — sillä tavalla on nyt lehmä ja mökki mennyt, — aivan oluessa, Herra nähköön. Sitte sitä muka kuletaan kokouksissa ja rohveerataan toisten samanlaisten kanssa. (Syrjään.) Nyt se on saanut päähänsä, että pian tulee sellainen kumous, että rikkailta otetaan tavarat ja annetaan köyhille. Sitä se nyt odottaa sängyssä selällään kuin hyvääkin työtä tekisi, vaikka kohta ei ole ruuan kipenettä suuhun pantavana. (Kovemmin.) menisit edes isännältä jotain työtä kysymään, että saisi vähänkään ansiota. Luulisi tuossa paikkainkin puutuvan, kun aina vain makaa.

Pekka. Enkä mene.

Maija. millä luulet eläväsi? Enkä minäkään jaksa laiskaa ukkoa sänkyyn selälleen elättää!

Pekka. Ruokkikoon kaupunki niinkauvan.

Maija. Miten kauvan?

Pekka. Siksi kunnes porvarit romahtavat.

Maija. Eikö rämähtävät! Se hullu vielä kaikkia uskoo!

Pekka. En minä kaikkia, vaan sen sanoi temokraati.

Maija. Eikö temokraato — — ja tokko lie sanonut kukaan… ilman vain sanot, että olisi muka hyväkin syy laiskotella.

Pekka. Tokko tuo lie sen rikkaampi, vaikka tekisi työtä, että pää olisi kolmantena jalkana.

Maija. Jos ei rikaskaan, niin söisihän edes omaa leipää.

Pekka. Kaikki on yhteistä — ei se ole leipä paremmin toisen kuin toisenkaan.

Maija. Taivaassa tuo niin lienee, vaan ei täällä.

Pekka. Kuuluu Ranskanmaalla olleen sellaiset komuuti-päivät, että kaikki oli yhteistä.

Maija. Komuuti-päivät! Ja onko siellä nyt kaikki rikkaita?

Pekka. Käy katsomassa.

Maija. Sitä minä en usko.

Pekka. Ole uskomatta.

Maija. Ja sinä et rikkaana pysyisi, vaikka saisitkin rahoja.

Pekka. Jaettaisiin taas tavarat vähän ajan perästä, malja. Odota semmoista, vaan älä pitkästy. Pekka. Odotan kyllä.

Maija. mutta sen minä sanon, että jos et huomenna ala mennä töihin, niin otan kepin ja roitelen niin pakaroillesi, että laiskuus lähtee.

Pekka. Et uskalla.

Maija. Otan isännän avukseni pitelemään.

Pekka. Sekö on sitte aviopuolison rakastamista?

Maija. On se laatuaan sekin ja ainakin yhtä hyvää kuin sinun makaamisesikin.

Pekka. Ei kukaan ole omaa lihaansa vihannut.

Maija. — — — Ja sen minä sanon, että jos minä voitan miljoona-arpajaisista rahaa, niin et näe niistä penniäkään.

Pekka. Ja sinä et näe markastasi laitaakaan, sillä koko peli on vain rahan narraamista.

Maija. Ostettu se nyt kuitenkin on, ja kiitin, että sillä pääsin, niitä on nykyään arpalippujen kauppiaita niin ettei silmiään tahdo auki saada, ja ne ovat vielä hullumpia kuin henkivakuutusasiamiehet, — —— mikä sen tietää, jos vielä voitankin…

Isäntä (tulee puusepän esiliina edessään). Päivää! — Eikö teidän isäntä joutaisi vähän töihin? minulla olisi laudan kantamista ja vähän muutakin.

Maija. Kyllä se joutaisi, kun vaan lähtisi.

Isäntä. No miksi ei?

Maija. Se odottaa jonkinlaista kumousta, jolloin rikkailta rahat jaetaan köyhille.

Isäntä. milloin se tulee?

Maija. Eikö tuota näiksi ajoiksi nuo nykyiset rohveetat ennustane.

Pekka. Pian se tulee.

Isäntä. Vai pian? mutta eikö sitä sentään sopisi… odotellessaan vähän töitäkin paiskella?

Pekka. Tehkööt työnsä.

Isäntä. Kyllä minä kumousta odotellessani olen vähän höyläillyt sekä liimaillut — — ja saman neuvon annan pojallenikin.

Pekka. En minä höylää.

Maija. Siinä sen kuulette!

Isäntä. Minä arvelin, että olisit vuokrasta vähän työssä ollut, vaan kun ei sovi, niin saat muuttaa muualle.

Malja. Herra isä!

Pekka. Saatanhan minä siinä tapauksessa vähän kantaa niitä lautoja.

(Nousee vaikeasti.)

Isäntä. Tule sitten vähän ajan perästä.

Maija. Olisiko isännällä tämän päivän sanomalehteä? Joko niissä on miljoona-arpajaisten voitoista mitään?

Isäntä. Eiköhän niissä liene ollut isompien voittojen numeroita.

Maija. Vai! Saisinko minä katsoa!

Isäntä. Tule noutamaan.

(Menevät.)

Pekka. Lautoja kantamaan. Eihän tuota viitsisi, vaan täytyy. Hohhoi, täytyy… täytyy… höh hooi.

Maija (tulee). Tässä nyt on lehti — — Katsotaanhan… näissä paikoin pitäisi olla sen kirjoituksen, tulehan katsomaan.

Pekka. En viitsi.

Maija. Tässä, tässä on, voih, kun vilisee silmissä. (Lukee hitaasti.) Päävoitot miljoona-arpajaisissa ovat langenneet seuraaville numeroille… Voi en minä saata, lue sinä.

Pekka. Tavaa itse.

Maija. Neljänkymmenen tuhannen… yksi kolme nolla… ei se ollut se numero — viisitoistatuhatta… kahdeksan nolla nolla… ei sekään — kymmenen tuhannen… kaksi nolla viisi, eikä tämä… viiden tuhannen… kaksi sataa nolla nolla… seitsemän sataaviisi kymmentä kuusi. (Kiljaisee.) Uijjui-jui-jui! (Painaa päätään.) Aih, oih oi oi.

Pekka. No mikä nyt tuli?

Maija. Se… se on minun numeroni, armias isä auttakoon, se on minun numeroni!

Pekka. Älä hele…

Maija. On, on, on.

Pekka. Näytäppäs lippusi.

Maija (ottaa laatikosta tai taskustaan arpalipun; vertailevat numeroita levittäen lehden ja lipun pöydälle.)

Pekka ja Maija (yhtaikaa). Kaksi, nolla, nolla… seitsemän, viisi, kuusi.

Pekka. Kies’auta! Sama numero — viisituhatta markkaa…

Maija (itkien Pekan kaulaan). Viisituhatta markkaa!

Pekka. No älä nyt ulvo siinä! Hyvä, että saatiin.

Maija. Kun se tuli niin äkkiä! Nyt saadaan hyviä vaatteita, ruokaa ja vaikka mitä.

Pekka. Niin.

Maija. Ja nyt elätän sinut vaikka sänkyyn.

Pekka. En minä nyt malta sängyssä pysyä, kun rahoja saatiin.

Maija. Vaan jos se temokraato tulee jakamaan?

Pekka. Jakamaan? Jos tulee, niin kirveskamaralla otsaan.

Maija. Mutta itsehän sinä sanoit, että kohta tavarat jaetaan.

Pekka. Niin, kun oltiin köyhiä, mutta en minä nyt anna, vaikka maa halkeisi! Kylläpä käskisi!

Maija. Minä kun jo luulin, että ihan sinulla päätä viiraa.

Pekka. Ei me rahoja anneta muille.

Maija (lyö reiteensä). No ei vaikka mikä olisi. — Jo piti olla onni!

Pekka. No sanos muuta.

Maija. Aivan tekisi mieli tanssahtaa.

Pekka. No pyöritään vaan. (Ottaa Maijaa vyötäisistä ja alkaa rallattaa polskaa, jota pyörivät yhä kiihtyen nopeammiksi.) Rati-riti rati-riti rallaa-rati-riti-rati-riti rei j.n.e.

Isäntä (tulee ovelle ja katsoo vähän aikaa kummissaan). No hulluiksiko ne ovat tulleet? (Huutaen.) Aivanhan te talon hajotatte!

Maija (näyttäen isännälle lippua). Katsokaas tätä!

Isäntä. Tätä?

Maija. Ja numeroa tässä. (Näyttää lehteä.)

Isäntä (ottaa molemmat, katsoo ja vertailee). No lempsatti!

Pekka. Mitäs sanotte?

Isäntä. Sama numero.

Maija.. Viisituhatta markkaa!

Isäntä. Niin on.

Pekka. Tarvitseeko muuttaa talosta?

Isäntä. Eikö hiidessä, olkaa vaan niin kauvan kuin haluttaa.

Pekka. Ja olisiko isännällä jotain parempaa takkia minulle antaa? Minä maksan heti kun rahat joutuu.

Isäntä. Minä tuon juhlatakkini.

(Menee.)

Pekka.(huutaa isännän jälkeen). Sama se on, jos se on parempikin. Puhtaalla rahalla minä sen maksan… puhtaalla rahalla!

Maija. Ja minun täytyy heti lähteä ostoksille. — — Mutta entäs rahaa?

Pekka. Näytä vain lippuasi ja lehteä, niin kyllä lähtee vaikka mitä.

Maija. Niin tosiaankin. Mitä minä tuon?

Pekka. Tuo ruokaa ja juomaa.

Maija. Ja itselleni korean puvun.

(Menee.)

Pekka. Vaikkapa senkin… ja kuule, kuule! — — — Nyt se meni… Olisin käskenyt tuoda olutta, mutta ehkä hommaan sitä itse kokonaisen korin.

Isäntä (tulee tuoden mustan sortuukin). Tässä nyt olisi juhlatakki isännälle.

Pekka.(panee päälleen). Ollaanpa häntä nyt vähän herroiksi, kun varat kerran kannattaa. Paljonko tämä nyt maksaa?

Isäntä. Kaksikymmentäviisi markkaa.

Pekka. Olkoon, mitä se meidän varoissa tuntuu. —

Isäntä. Mitä sitä nyt on aikomus ryhtyä hommaamaan, kun noin rahojakin siunautui, tai ainako sitä vain maataan?

Pekka. Eihän toki! Taidanpa ruveta hevoskauppoja tekemään. Siinä liikkeessä on aina hupinsakin mukana.

Isäntä. Kun ryypätään, ajetaan ja kehutaan, he he.

Pekka. Ja aina ne kuuluvat kortitkin läiskähtävän hevosmies-sakissa; kun sattuu, niin voittaa viisituhatta lisää.

Isäntä. Mistä sen tietää, voipa niinkin käydä.

Pekka. Kunhan tässä rahat joutuu, niin ostan oikein silkkimustan, ajelen sillä huvikseni ja myön sitte torniolaiselle.

Isäntä. Kyllä meillä talliresukin saadaan laitetuksi, jos vain ruvetaan sitä tarvitsemaan.

Pekka. Tarvitaanpa tietenkin — — ja jos isännällä olisi joku kaapin tapainen, jossa saattaisi niinkuin rahoja ja viinoja säilytellä lukon takana, niin ostaisin senkin.

Isäntä. Onhan niitä toki nikkarismiehellä semmoisiakin. Kyllä minä toimitan.

Pekka. Minä maksan oikean hinnan ja puhtaalla rahalla.

Isäntä. Kyllähän niistä sovitaan.

(Menee.)

Pekka.(kävelee kädet taskussa tai selän takana hyvin arvokkaasti edestakaisin). Jaa-ah, oli se kumma laaki… tullappa yhtäkkiä rikkaaksi! Pahinta on se, ettei oikein ymmärrä mitä niillä rahoilla parhaiten tekisi? Ei sitä köyhä osaa yhtäkkiä olla rikkaanakaan — — — ei ole rikkaita tuttujakaan, joiden luo menisi tupakoimaan, mutta temokraatit — — — mitäs minä niille sanon?

Miten minun nyt sopii rikkaita? — — — Peijakas sentään, kun olinkin niin suurisuinen. — — — Toisekseen, — mitäs minun tarvitsee selitellä! Sanon vain, että menkää hiiteen; ja kun ajan silkkimustallani, huutelen vain että, pois tieltä köyhät ja rumannäköiset, sen minä teen.

Maija (tulee hengästyneenä). Tuoss’ on leipää, tuossa makkaraa, — antoivat niin mielellään, kun näytin lippuni. — Se on kai jo tietona koko kaupungilla, että me olemme voittaneet viisituhatta. Sitte minä olin vaatekaupassa, ja sieltä tuovat aivan kohta minulle uuden puvun, kunhan vähän laittavat ensiksi. — — — Syö nyt, Pekka.

Pekka. Entä olutta?

Maija. Oluttako?

Pekka. Niin.

Maija. Sitä tavaraa ei minun rahoillani osteta.

Pekka. Sinun rahoillasi? milloin sinulle on omia rahoja tullut?

Maija. Silloin kun voitin arpajaisista.

Pekka. Minähän rahoja hallitsen, saipa niitä kumpi hyvänsä.

Maija. Mene sitte ottamaan postista Maija Möttösen rahoja, kun ne tulevat.

Pekka. Sinä annat valtakirjan.

Maija. Se on sillälailla, Pekka-rukka, että hyvän hoidon sinä saat, mutta rahoja et hallitse — muista se.

Pekka.(itsekseen). Kyllä minä ne joskus viekkaudella anastan, ollaanhan sovussa siihen asti. (Ääneen.) Pidä sitte rahasi ja huvittele mielesi mukaan.

Maija. Huvittele! Kunhan et itse enemmän huvittelisi, jos vain käsiisi saisit. — — Arvelin vähän äsken, kun puhuit siitä tavaran jakamisesta, että kauvankohan noita riittäisi sulla?

Pekka. Älä siinä nyt intoile, vaan tule syömään.

Maija. Taitaisi pian olla uudestaan jaettava.

Pekka. Tulehan syömään, on hyvää makkaraa.

Maija (tulee syömään). — — Kyllä tuntuu lystiltä, kun ei ole enää syömisestä huolta niinkuin ennen. Ei tuo makkarakaan tunnu enää niin erinomaiselle, kun saanti on helpompi. Voi kun nyt jo tulisi se puku!

Isäntä (tulee pahvilaatikkoa kantaen). Tämä tuotiin teille annettavaksi.

Maija. Voi! Siinä se nyt on se uusi puku.

Isäntä. Oikeinko rouvaksi puetaan?

Maija. Pitäähän sitä nyt vähän parempaa olla, kun on varoja.

Isäntä. Niinpä niin, niinpä niin.

(Poistuu.)

Maija (ottaa laatikosta värikkään leningin, asettelee sitä eteensä ja silittelee). Voi, voi! Kyllä pitää lähteä sinne kotipuoleen aivan näyttelemään itseään, kun on tämmöinen läninki, punainen vyö ja — —

Pekka. Olisit sinä aika näökäs tuossa oorningissa.

Maija. Näökäs? Resunenko pitäisi sitte olla, vaikka on varojakin?

Pekka. Tiesi hänet, mutta kun tuommoisia panet päällesi, olet kuin variksenpelätin.

Maija. Vai variksenpelätin! Entä sinä itse, hyväkin kuvatus!

Pekka. On minulla takki. (Panee isännän tuoman takin päälleen.)

Maija. No nyt se nasta variksenpelätin nähtiin! (Nauraa.) On kun sontiainen. (Asettelee uudestaan leninkiä eteensä.) Kyllä se tuo vaate muuttaa niin ihmisen, ettei uskoisi; kun sieltä meidän puolestakin tytöt menevät kaupunkiin ja ovat siellä vähän aikaa, niin eipä tahtoisi tuntea samoiksi ihmisiksi, kun ovat niin herrastuneet. — — — Niin minäkin laittelen, kunhan rahat joutuu. — — — Menen heti kotipuoleen käymään — — — ja siellä kun sitten kysytään, että kukahan tuo tutunnäköinen ihminen on, kun niin hienossa hankituksessa kulkee? — Ja kun saavat kuulla, niin akat lyövät reiteensä ja ihmettelevät, että ei tässä maailmassa olisi uskonut Möttösen Maijaa tuossa oorningissa näkevänsä.

Pekka. Olitpa tuota nyt sinäkin missä oorningissa tahansa.

Maija. Mitä?

Pekka. Tuota, minä meinasin, näytäthän sinä melko pulskalta muutenkin.

Maija. Jaa-ah, mutta kyllä se onkin aivan toista, kun on oikein ylöslaitettu ja puettu.

Pekka. Valtaavat vielä sinut minulta, kun kovin laittelet.

Maija. Elä siinä viisastele! makaa sinä vain ja odota vallankumousta.

Pekka. Elä nyt leikistä suutu! Hyvissä mielissähän minä tässä puhelen. (Menee Maijaa taputtelemaan.) Ollaan ystävät, ollaan ystävät.

Maija. No älä rypistä läninkiä, kuvatus.

Pekka. Hi, ai, enpä huomannut. Onko se oljanssia?

Maija. Ei, se on velvettiä.

Pekka. Vai helvettiä, onpa sillä kumma nimi.

Maija.. Eli lieneekö se muuta, en minä oikein muista.

Pekka. Komiaa on, olipahan mitä oli; ei ole parempaa herroillakaan.

Maija. Hyvä jos on semmoistakaan! Niistä ovat monet sellaisia visukinttuja, etteivät raski laittaa, vaikka varojakin olisi.

Pekka. Mutta me raskitaan, me, ja maalle ei muuteta, vaikka mikä olisi.

Maija. Johan nyt sinne hapanta piimää juomaan!

Pekka. Ja silakoita ja kuoriperunoita syömään.

Maija. Hyi olkoon! Oikein rintaa korventaa, kun ajattelenkaan.

Pekka. No niin minullakin.

Maija. Täällä on toista! Täällä saa mitä haluaa, eikö ole lystiä?

Pekka. No on! Sattui se kerran oikeaan, arpajaisvoittokin.

Maija. No sattui.

Isäntä (tulee sanomalehti kädessä). Tuota… tuota… Tässä on Helsingin lehti ja siinä on viidentuhannen voittoarvan viimeinen numero yhdeksän eikä kuusi.

Pekka. mitä?

Maija. Meidänkö numeron?

Isäntä. Katsokaahan, tuossa on 200,759 eikä 56, niinkuin teidän arpalipussanne.

Pekka. Se on erehdys!

Isäntä. Kunhan ei olisi erehdys tämän kaupungin lehdellä, minäpä lainaan vielä Huustasplaatetinkin tuolta Enkelpäriltä.

(Menee.)

Maija. Herra hyvästi siunatkoon!

Pekka. Ja varjelkoon!

Maija. Eihän tuo toki liene totta.

Pirkka. Eihän toki.

Maija. Siinä menisi viisituhatta.

Pekka. Turkanen!

Maija. Mutta kun se on kerran painettu, niin totta se pitää.

Pekka. Tiesi heidän konstinsa, — mutta täytyy mennä käräjiin, jos ei muuten saa oikeutta.

Maija. Voi hyvänen aika!

Pekka. Olen minä käräjissä ollut ennenkin, niin että kyllä minä tiedän miten siellä ollaan.

Maija. Mutta jos ei auttaisi sittenkään, vaan raha menisi muille?

Pekka. Älä puhukaan sellaista, minä ainakaan en hyvällä anna.

Isäntä (tulee sanomalehti kädessä). Tässä on samalla tavalla kuin toisessakin Helsingin lehdessä.

Maija. (lopsahtaa toivottamana istualleen).

Pekka (kynsii päätään). Johan minä sinulle sanoin, että narripeliä.

Maija. Voi voi sentään!

Pekka. Johan minä sanoin.

Isäntä. Ainakin tahdon nyt takkini pois, siksi kun asia selvenee.

Pekka (riisuu takin). Siinä on.

Isäntä (menee tukkineen).

Maija. Aivan sydän halkeaa! Ensin semmoinen ilo ja nyt tällainen surkeus.

Pekka. Johan minä sinulle sanoin, että narripeliä koko arpajaiset.

Maija. Olisi kaiketi voinut sattua oikeinkin meidän kohdallemme eikä tällä tavalla.

Isäntä (tulee takaisin). Siellä on jo asiapoika hakemassa emännän leninkiä pois.

Maija. Ei kuuna päivänä! Leninkiä minä en anna, sillä se on minulle kuin tehty. En anna, en!

Isäntä. Sanoi poliisin tulevan hakemaan, jos ei hyvällä anneta.

Pekka ja Maija. Poliisin? (Katsovat toisiinsa.) Voi ja (ottaa leningin, nyyhkien). Se on niin sievä ja sopii niin hyvästi — en minä raskisi sitä antaa — eikä minulla milloinkaan ole ollut sellaista.

Pekka. Työnnä vaan menemään.

Maija (asettaa leningin takaisin laatikkoonsa). Mikäs siinä auttaa. (Huokaa.) mikäs siinä auttaa. (Yrittää antaa kotelon pari kertaa isännälle, vaan vetää sen aina takaisin. Viimein työntäisee sen päättäväisesti isännälle, joka poistuu. Purskahtaa itkuun.) Nyt se meni!

Pekka. Menköön, johan minä sen sanoin.

Maija. Sanoit! Sinä et ole milloinkaan omasta päästäsi mitään sanonut.

Pekka. Minäkö?

Maija. Juuri sinä! (Äänettömyys.) Kun ei olisi tultukaan tänne! Ei täällä ole maalaisella kuin alituinen huoli ja rauhattomuus.

Pekka. Jos mentäisiin takaisin maalle?

Maija. No se oli kuitenkin omasta päästäsi sanottu!

Pekka. Lähdetään jo tänä päivänä, niin päästään lauvantaiksi Paarmakankaalle kylpemään.

Maija. Voi, mennään! Eiköhän tuo isäntä uskoisi vuokran loppua velaksi?

Pekka.(huutaa ovesta). Isäntä hoi! Tulisitteko vielä tänne puheelle.

Isäntä (tulee), Mitä nyt sitte?

Maija. Me on tässä aijottu lähteä takaisin maalle, että jos isäntä uskoisi sen vuokran lopun velaksi, niin kyllä me toimitetaan.

Isäntä. Uskoisin mielellänikin, kun vaan tämä Pekka muuttaisi sosialisteista sen mielipiteen, että ne vaan makaavat.

Pekka. Joko tuo sitte pitäisi muuttaa?

Isäntä. Nehän ne vasta hommaavatkin.

Pekka. Taitaa niin olla.

Maija. Ja kyllä minä muistan, jos unohtuu.

Isäntä. No onnea matkalle sitte.

(Menee).

Maija. Vaan sen minä sanon, että arpajaisvoitosta ei puhuta kotipuolessa mitään.

Pekka. Ei; eikä sinun läningistäsi.

Maija. Ei siitäkään.

Pekka. Ja minä vielä sanon sulle yhden asian.

Maija. Sana.

Pekka. Että jos vielä joku arpalippujen kauppias tulee minulle tai sinulle kauppaamaan tavaroitaan, väännä siltä niskat nurin.

Väliverho.

TOPPAKAHVIA

Yksinäytöksinen huvinäytelmä

Kirj.

PASI JÄÄSKELÄINEN

Hämeenlinnassa, Kustannusosakeyhtiö Kirja, 1926.

HENKILÖT:

ANTTI, talon isäntä, 24 v.

SIMPPA, renki, 50 v.

LIISA, piika, 22 v.

KUSTAAVA, n. 50 v.

POIKA.

Näyttämö.

Tavallinen maalaistupa.

LIISA (Askaroipi laulellen).

Minä se olen pikkuinen tyttö ja iloinen on mieli, laulan aamut, laulan illat, niinkuin satakieli. Tämä tyttö se lauleleepi äänellä hellällä, aamut, illat asteleepi mielellä keviällä.

(Ottaa hyssytellen askeleita.)

Minä se olen pikkuinen tyttö ja — —

SIMPPA (On tullut viime tahtien aikana halkosylen kanssa ja romahduttaa ne äkkiä lattialle.)

Loiskis, sanoi merimies, kun laiva kaatui!

LIISA (Säikähtää.)

Uiui jui uijui…! (Pitelee sydäntään.) Sinäkö tuhannen läskimaha siellä ihmisiä säikyttelet? (Lyö rääsyllä Simppaa.) Tuossa, tuossa, tuossa!

SIMPPA

Älä hyvä ihminen, älä, älä! Halkojahan minä tuon hyvän hyvyyttäni ja sinä pieksät kuin vierasta sikaa.

LIISA

No, kun aivan henkihieveriin säikäytät! Sietäisit vielä enemmän korvillesi.

SIMPPA

Minä panen vielä halot nurkkaan sievästi. (Hytkyttää kumarassa, kuten

Liisa äsken.) Minä se olen pikkuinen tyttö, pikkuinen tyttö, pik — —

LIISA (Pudistelee Simppaa ja pukkaa viimein nurkkaan.)

Etkö sinä vieläkään osaa olla ihmisiksi, häh?

SIMPPA

Älä puista, housut putoo, housut putoo, älä Liisa rakas!

LIISA

Kyllä minä sinusta pahat henget pudistan.

SIMPPA (Istuallaan lattialla.)

Kyllä se tuo naisen käsi niin rakkaasti kurittaa, ettei siitä osaa suuttuakaan. Lyöhän vielä kerta!

LIISA

Eiköhän tuo jo riitä. — Missä se isäntäkin nuhjustelee, kun ei tule syömään ja ruoka jäähtyy?

SIMPPA

Tuolla tunkion laidalla hän näkyi seistä turjottavan, mitä maailman toilauksia miettinee ja vunteeraillee.

LIISA

On siinä kaksi hyvää talon pitäjää, isäntä semmoinen pitkäpiimäinen nahjus ja renki pikilaiska!

SIMPPA

Laiska? En minä laiska ole, olen vain muuten lihava luonnostani, ja — —

LIISA

Kyllä minä sinun luonnon lihavuutesi tiedän! Laiskoittelee ja kun rahaa saapi, niin ostaa nisua ja toppakahvia särpää.

SIMPPA

Mutta isäntää et sen parempaa löydä, vaikka hakisit maistraatin kaupungista.

LIISA

Hyvänlaatuinenhan hän on eikä ole huono työmieskään. Mutta surku tulee, kun aika menee arvellessa, mitä milloinkin pitäisi tehdä ja työt jäävät takavetoon. Ottaisi edes itselleen emännän, joka vähän komenteeraisi!

SIMPPA

Kuule, Liisa, saanko joka aamu toppakahvit, jos toimitan sinut tähän taloon emännäksi?

LIISA

Joka aamu neljältä ylös ja hapanta piimää kurkkuun, tippavelliä päivälliseksi ja hölynpölyä illalliseksi.

SIMPPA

Ei sitten, ei sitten, mutta jos toppakahvista puhutaan, niin sitten on emännän paikka tiedossa. Minä näet olen semmoinen vanha puhemies.

LIISA

Siinä on minulla emännän toimittaja! Ei ole itselleenkään akkaa saanut, vaikka on yritellyt, ja sitten vielä muille intoilee toimittamaan.

SIMPPA

Mitä minusta! Sanassa sanotaan, että »sinun pitää pelkäämän ja rakastaman», ja minä olen aina vähän enemmän pelännyt. — Mutta kyllä minä sentään sinut ottaisin ummessa silmin, sillä sinä olet niin pulska ja tykövetävä — antaisinpa vaikka viisipenniä, jos oikein rakkaasti halaisit.

LIISA

Menehän nyt halattava siitä hakemaan isäntää syömään ja joutukaa pian molemmat.

(Simppa menee.)

LIISA (Laulaa.)

Ilman kuuta ja aurinkoa mailma ois pimeä, ilman neitoin rakkautta poikain tulis ikävä!

(Laittaa ruokaa pöytään.) Eipä silti eikä senvuoksi, kyllä kai tässä sievä emännän paikka olisi mökin tytölle, eikä olisi anoppiakaan niskassa, ja mies on hyvänluontoinen eikä rumakaan. Onhan hän tosin vähän hitaanlainen, mutta jospa hän siitä hiukan vilkastuisi — ja sittenhän sitä saa emäntäkin isännöidä. — Niin, jospa minä hänet ottaisin, jospa hänet hyvinkin ottaisin. (Laulaa veitikkamaisesti.)

Tähdet tuikkivat taivahalla, kuu on varsin vakava,

kohta kapsaa kullan jalka tuolla oven takana.

No, eipä se kapsakaan! Missä ne nyt viipyvät? (Ovelta.) Syömään, huii, syömään, huiiii!

ANTTI

No, no!

SIMPPA

Huutaa kuin kukko aidalla.

LIISA

Että viimeinkin tulitte! Siinä on ruoka pöydällä, minä menen askareilleni.

(Menee. Toiset rupeavat syömään.)

SIMPPA

Pulska ihminen tuo Liisa ja hommakas, tulisi hänestä reima emäntä, vaikka tähän taloon.

ANTTI

Mikäpä niitä piikojaan.

SIMPPA

Naimaanko?

ANTTI

Niin.

SIMPPA

Tahtovathan ne sukulaiset siitä turista ja muukin maailma hölistä, kun isäntämies ottaa piika-ihmisen, ja muuten minä vain meinasinkin, että jos tämä Liisa olisi niinkuin talon tyttö, niin kelpaisikohan?

ANTTI

No, kelpaisipa tietenkin.

(Äänettömyys.)

SIMPPA

Akka se muuten pitäisi isännän ottaa.

(Äänettömyys.)

ANTTI

Niin, akkako?

SIMPPA

Ei se paraskaan palkkalainen ole oman emännän veroinen.

ANTTI

Ei, ei ole!

SIMPPA

Johan siitä on toista vuotta, kun äitinne kuoli, että johan tuo olisi aikakin.

ANTTI

Taitaisi olla.

(Äänettömyys.)

SIMPPA

Isäntä on tainnut jo ajatellakin jotakuta, kun siellä tunkiolla niin pitkään mietti.

ANTTI

En minä vielä hoksannut.

SIMPPA

Jos minä ryhtyisin hommiin —, lähtisiköhän tuosta toppakahvit niinkuin useampana aamuna, jos tähän emännän toimitan?

ANTTI

No, lähtisi varmaan!

SIMPPA

Olisi se niin huoletonta teillekin, kun olisi emäntä, ei tarvitsisi kuin vähän omia töitään ropsia.

ANTTI

Niinpä taitaisi — —

SIMPPA

Ja entä ne muut huvitukset.

ANTTI

Mitkä huvitukset?

SIMPPA

No halaukset, pusut ja —

ANTTI

Saakeli.

(Painaa rintaansa.)

SIMPPA

No, mikä nyt —?

ANTTI

Nielaisin kuuman puuron kurkkuuni, huh huh, ääh!

(Ryyppää piimää.)

SIMPPA

Tuolla Mäkitalossa on oikein sievä pyöreämuotoinen ja pystynenäinen tytön lepare, — eiköhän sopisi häntä sieltä korjata?

ANTTI

Sopisihan se —.

SIMPPA

Ja hän on semmoinen lirusilmä, että kelpaa sitä taputella.

ANTTI

Heh heh! Vai taputella!

SIMPPA

Jos saan panna asian alulle, niin hyvä tulee.

ANTTI (Ryyppää tuopista.)

Pane vain, pane vain! Menetkö sinä sinne heti?

SIMPPA

Taitaisi olla parempi, jos aluksi kirjoittaisi, niinhän ne herratkin tekevät. Ja kun hän kirjoittaa takaisin, niin saatatte pistäytyä pyhäiltana illan hämärtyessä häntä puhuttelemassa.

ANTTI

En minä kehtaa mennä. Eikö hän voisi tulla täällä käymään?

SIMPPA

No menkää sitten kirjoittamaan!

ANTTI

Ei minulta taida syntyä.

SIMPPA

No kyllä minulta! Minähän tuolle räätälillekin toimitin emännän aina Helsingistä saakka — ja aivan rakkailla kirjeillä, niin että kyliä minä sen tempun osaan. — Menenkö tuonne kamariin kirjoittamaan, ettei Liisa saa tietää?

ANTTI

Mene vain! Kuule, muista sanoa häntä neiti Mäkitaloksi!

SIMPPA

No, kyllä minä »neitittelen». Jokiperä niiden oikea sukunimi on.

(Ovelta,) Pannaanko oikein rakkaasti?

ANTTI

Heh, no pannaan vain.

SIMPPA

Pannaanko pusustakin?

ANTTI

En minä semmoisia temppuja kuitenkaan osaa.

(Simppa menee.)

ANTTI

Niin se tuo Simppa naima-asioita hommaa kuin muutakin työtä, vaikka minusta sellainen tuntuu niin kovin hankalalta. Miksi sitä miesten sitten pitää aina aloittaa? Kyllä kai minäkin osaisin jonkun verran jatkaa, kun akkaväki alkuun panisi. — Lirusilmä — taputella — miksikäs ei taputella!

(Silmät kiinni matkii taputtelemista.)

LIISA (Tulee.)

No, mitä tahtia se isäntä siinä lyöpi?

ANTTI (Hätäännyksissään.)

Minä vain taputtelen — taputtelen.

LIISA

Mitä? Taputtelette?

ANTTI

Tuota, lasken, kuinka monta lehmää meillä on.

(Matkii sormilla laskemista.)

LIISA

Onhan niitä kahdeksan, mutta tokkohan ne laskemalla enenevät. — Mihin

Simppa on joutunut?

ANTTI

Mihin lienee mennyt, en tiedä.

LIISA

Saisitte pitää tuota renkiänne paremmin silmällä, hän on semmoinen luihake — tekee työtä milloin viitsii ja puhua höllöttää puita ja heiniä, ettei tarvitsisi paksua ruumistakaan rasittaa. Kyllä minä semmoista renkiä kuskaisin, jos kerran palkan maksaisin.

ANTTI

Eivät ne kuulu tähän aikaan mitkään rengit tekevän työtä.

LIISA

Miksi sitten pitää renkiä —?

ANTTI

No, kun sen äiti-vainaja otti — ja kyllä minä häntä kuskaankin.

LIISA (Nauraa.)

Paraskin kuskaaja!

ANTTI

Ei siitä sinun tarvitse huolehtia! Minähän tässä —

LIISA

— Isäntä olen!

ANTTI

Niin juuri!

LIISA (Naurahtaa ja rupeaa laulamaan astioita pestessään.)

Ei ole tytöllä surua, kun hällä on monta heilaa, hei hei ja heijuvei, kun hällä on monta heilaa. Iitalla aina kamarissaan hän kasvojansa peilaa, hei hei ja heijuvei, hän kasvojansa peilaa.

Ei ole tytöllä surua, kun työtä tehdä jaksaa, hei hei ja heijuvei, kun työtä tehdä jaksaa! Kekrinä koreat huivit saa, kun isäntä palkan maksaa, hei hei ja heijuvei, kun isäntä palkan maksaa!

ANTTI (Katsoo Liisaan suopeasti. Its.)

Taputella!

(Naurahtaa.)

LIISA (Laulaa.)

Ei ole tytöllä suremista, pian se vuosi loppuu, hei hei ja heijuvei, pian se vuosi loppuu. Sitten tulee kullan kanssa pappilahan hoppu, hei hei ja heijuvei, pappilahan hoppu!

ANTTI

Korea ääni tuolla Liisalla!

LIISA

Laulaa täytyy, että paremmin aika kuluu.

ANTTI

Mistä sinulla noita uusia lauluja aina riittää?

LIISA

Eihän ne laulut laulamalla lopu, virret veisaten vähene!

ANTTI

Ja kullan lauluja se aina laulaa, vaikka lieneekö tuota Liisalla sellaista otusta olemassakaan?

LIISA (Veitikkamaisesti.)

Minäpä pian saan!

ANTTI

Mistä?

LIISA (Veitikkamaisesti.)

Ei ole kaukana, ei ole kaukana!

ANTTI

Vai ei ole kaukanakaan. (Its.) Nyt ne vievät hänet.

LIISA

Eihän tuota ole vielä isännälläkään.

ANTTI

Jospa minäkin, tuota —

SIMPPA (Tulee paperi kädessä, pistää sen äkkiä selkänsä taakse.

Veisailee.)

Ah, mik' onpi elom’ tääll’, tuska vaiva tuskan pääll’, työ ja — —

LIISA

Mitä se nyt muka veisaapi?

SIMPPA (Katsoo ulos ikkunasta.)

Onkohan Mäkitalon karja tuolla vainiossa, vai —?

LIISA

Ja sotkevat suovat. (Ulos mennessään.) Tulkaa tekin ajamaan!

SIMPPA

Ei huolita mennä, minä vain toimitin Liisan pois tästä tieltä. — No, mitä tästä nyt sanotaan? (Lukee kirjettä.) »Neiti Kustaava Jokiperä! Täten saan lähestyä teitä tämän lumivalkean paperin avulla ja mustalla kirjoituksella, ja ilmoitan, että minä olen sydämestäni teitä paljon ajatellut ja tulisin ensi lauvantai-iltana teitä katsomaan, kun en muuten tule toimeen, ja antakaa vastaus, jos sopii, sillä minua kovin vaivataan teidän ylitsenne. Sydämen kunnioituksella Antti Porhankangas.» — No, miltä tuntuu?

ANTTI

Eiköhän se ole hyvä?

SIMPPA

Minä arvelin vielä panna, että: Minun luuni musertuvat jokapäiväisestä itkusta, ja — —

ANTTI

Pannaan se toisella kertaa.

SIMPPA

Tässä on sitten kuori ja siinä nimi: Neiti Kustaava Jokiperä.

ANTTI

Jos pantaisiin siihen kuoreen että: Talon tyttö.

SIMPPA

Ei siihen sovi enää, ja totta kai se hänelle menee, kun siinä kerran nimi on.

ANTTI

Kuka tämän viepi?

SIMPPA

Minä käsken tuon Pikkulan pojan juoksuttamaan. Hän siellä pian hilpaisee.

ANTTI

Kuule! Jos annettaisiin vielä vähän aikaa olla viemättä — jos tässä miettisi vielä —

SIMPPA

Mitä se hautomalla paranee, sillä aikaa vievät toiset tytön — kyllä semmoisella on miehiä tarjona, jos kuinka monta — minä juoksutan heti.

(Täyttää ovella Liisaa vastaan, joka tarttuu Simppaa

niskasta ja yrittää lyödä.)

LIISA

Eihän siellä mitään ollut! Senkin hämärähaukka, kun minulle sellaiset jalkavaivat laitoit! — Ja mihin hänellä nyt semmoinen kiire oli — ei ainakaan työhommiin?

ANTTI

Taisi tulla —-

LIISA

Mikä tulla?

ANTTI

Mahatauti.

LIISA

Taisi vain minua pelätä, kun juoksutti tyhjää —

ANTTI

Miksi se Liisa pitää tuota Simppaa niin pelon alla?

LIISA (Hymyillen.)

No, pelkääkö isäntäkin minua?

ANTTI (Ujosti, mielissään.)

Eheen, en minä toki pe-pe-pe pelkää. Entä Liisa minua?

LIISA

Kyllä minä pikkuisen pelkään.

ANTTI

Miksi? — Enhän minä —

LIISA

Kun isäntä on aina niin hiljainen, niin tulee ajatelleeksi, että jos se on hyvinkin suutuksissaan.

ANTTI

En minä Liisalle milloinkaan — (Katsoo Liisaa silmiin, sitten pois.)

Täytyykin tästä lähteä töihin.

(Menee.)

LIISA (Jälkeen.)

Tulkaahan sitten kahville! Mitähän ne nyt oikein hommaavat, nuo miehet? Jotakin erikoista niillä on. Kunhan ei vain tuo Simpan ketkale pyörisi puhemiehen hommissa! Kyllä hän tuon isännän saa houkutelluksi jos minkälaisiin kauppoihin. Olisi se surkeata, jos noin hyvänluontoinen mies saisi pahan akan. Pitäisiköhän tuolle Simpalle sittenkin luvata ne toppakahvit, jos hän toimittaa minut tähän emännäksi? Hui, eikö mitä, kyllä tämmöinen tyttö ukon kettaran saa omin nokkinensakin!

(Laulaa.)

Eikä tältä tytöltä sulhasta viedä, vaikk on toisen orja, hei hei ja heijuvei, vaikk on toisen orja. Kyllä hän aina omansa korjaa, joll on varsi norja, hei hei ja heijuvei, joll on varsi norja.

SIMPPA (Tulee.)

Onpa sillä Liisalla nyt imelä-säkki nenän alla!

LIISA

Sattui olemaan, alahan sinäkin mennä töihisi siitä leukailemasta, isäntä jo meni.

SIMPPA

Kyllä kynnetään, kunhan hevoset ovat haukanneet. (Panee lavitsalle mahalleen maata.) Saat muuten koettaa pysytellä hyvissä väleissä minun kanssani, ettet joudu pois talosta kesken vuotta.

LIISA

Noo — miten niin?

SIMPPA

Jos emäntä laittaa pois — kun ei tarvita.

LIISA

Emäntä? Mistä tähän nyt emäntä kopataan ja kuka sen koppaa?

SIMPPA

Kun tämmöinen mies rupeaa hommiin, niin kyllä akka lähtee isännälle, että ropsahtaa.

LIISA

Kuka se on sitten vaalissa?

SIMPPA

Ennätät sen vielä kuulla.

LIISA (Uhkaa jollakin kaukalolla Simppaa.)

Sano — tai läiskähtää!

SIMPPA (Hyppää ylös.)

Älä, hyvä tyttöseni!

LIISA (Uhkaa edelleen.)

Sanotko?

SIMPPA

Mäkitalosta.

LIISA

Vai Mäkitalosta! Johan nyt jotakin, kun toisen morsiamen viette.

SIMPPA

Morsiamenko?

LIISA

Niin, niin. Toisesta pitäjästä kuuluu sulhanen olevan. Tytöt tiesivät.

SIMPPA

Voi turkin punainen ja myöskin sininen, kun hänelle jo kirjoitetuinkin!?

LIISA (Nauraa.)

Voi Simppa raukka, kyllä se kirje nyt joutaa pellon ojaan.

SIMPPA (Its.)

Olisikohan sitten ollut parempi koettaa tienata Liisalta ne toppakahvit?

LIISA (Ilkkuen.)

No, miltä puhemiehestä nyt tuntuu?

SIMPPA

Eihän tuosta oikein selvää saa.

POIKA (Tulee hengästyneenä.) Hän sanoi tulevansa tänne heti! — Antakaa nyt se 10 penniä!

SIMPPA

Kuka?

POIKA

Se ihminen.

SIMPPA

Sekö tyttö, jolle kirjeen veit?

-POIKA

Niin, niin! Antakaa nyt 10 penniä!

SIMPPA

Ahaa, Liisa, eipähän tyttö olekaan toisen oma? Ja vaikka olisikin, niin kun tämä poika kirjoittaa, niin kyllä tepsii. Kun minä sille räätälillekin, — ei, pitää mennä isännälle sanaa viemään. Pane, Liisa, pannu tulelle ja heti.

(Katoaa.)

LIISA

No, nyt se on valmis.

POIKA

Raato, kun ei antanutkaan sitä 10 penniä, vaikka lupasi. (Huutaa.)

Kuulkaa, kuulkaa!

LIISA

Ole hiljaa, minulta saat sen 10 penniä. Kuka otti vastaan kirjeen?

POIKA

Mäkitalon veräjän pielessä kun on se mökki, ja se Kustaava oli ulkona ja kysyi, että kenelle minä kirjettä vien; ja kun minä näytin, niin se luki siitä päällekirjoituksen, että Kustaava Jokiperä, ja sanoi sen olevan hänelle ja kysyi vielä, että kuka sen laittoi, ja minä sanoin, että Simppa.

LIISA

Entäs sitten?

POIKA

Sitten se avasi sen kirjeen ja tuli hyvin hyvilleen, ja käski sanoa täällä, että hän tulee ihan paikalla. Antakaa nyt se 10 penniä.

LIISA

Tuosta saat 15 ja tuossa vielä nisunkin. — Tökäle! — Kursi nyt tiehesi, etteivät saa tarkempia tietoja, ennenkuin morsian tulee. (Poika menee.) No, nyt siitä vasta hyvä tuli! Mäkitalon sukulaisihminen, se vanha piika, on saanut tuon kirjeen. Totta heillä on sama sukunimi. — Nyt minä Simpalle toppakahvit annan, vieläpä kahdenlaisen leivän kanssa. (Laulaa.)

Eikä tältä tytöltä sulhasta viedä, ja — —

Mutta jos hän ei sittenkään minua ota. — Hyh, mitä vielä — ottaa kyllä!

Ja kiittääkin, kun saa!

(Simppa ja Antti tulevat.)

SIMPPA

Kyllähän minä jo sanoin, että hyvä tulee, kun minä kerran, — menkää nyt, isäntä, vähän vaatteita muuttamaan, kyllä minä sanon, milloin alkaa näkyä.

(Antti menee.)

SIMPPA (Ylpeästi.)

No, Liisa!

LIISA

No, Simppa!

SIMPPA

Joko toppakahvit on keitetty?

LIISA

Aivan heti ja oikein monenlaisen leivän kanssäs'

Pistetäänkö vähän pippuriakin joukkoon?

SIMPPA

Ei pitäisi noin koppavasti puhua, koska emännöimisesikin taitaa olla mennyttä kalua.

LIISA

Sinäkö sen lopetat?

SIMPPA

Tässä on semmoinen poika, joka uusia hommaa ja ajaa vanhat tiehensä!

LIISA

Mitä isäntä siihen sanoo?

SIMPPA

Se sanoo: Amen. (Kamariin.) Liisa täällä ei usko, vaikka minä sanon, että hänen emännöimisensä loppuu.

ANTTI (Kamarista.)

Kyllähän se taitaa — taitaahan se —

SIMPPA

Siinä sen nyt kuulet! Parasta olisi ollut olla hyvissä väleissä Simpan kanssa.

LIISA (Taputtaa Simppaa olalle.)

No, tokko sitä nyt niin huonoissa väleissä on oltukaan, Simppa kulta? Minäkin menen vähän vaatteita muuttamaan ja tuon nisua lisää, että puhemies saa »topata».

(Menee.)

SIMPPA

Aina sillä turkasella on viimeinen sana, vaikka minäkin olen jokseenkin hyvä suustani. No, kärsitäänhän vähän aikaa. (Kamariin.) Joko isäntä pian alkaa joutua?

ANTTI (Tulee verkatakki kädessä.) Peloittaakin vähän tämä naimishomma — jos miellyttääkin. Olisi se tyttö edes yhtä tuttu kuin tuo Liisa, että uskaltaisi jotakin puhua.

SIMPPA

Mitä siitä liiasta tiskuteeraamisesta on. Taputtaa vain vähän ja iskee silmää, niin se on tarpeeksi alussa.

ANTTI

Enkä minä osaa suudellakaan.

SIMPPA

Ei ne talonpoikaiset sellaisesta välitäkään — ja kyllä luonto tikanpojan puuhun vetää!

ANTTI (Hyvillään.)

Taitaa tuo vetää.

SIMPPA

No, vetääpä hyvinkin. Ja sitä vartenhan se puhemies on, että hän kaikki kankeat paikat oikoo ja selvittelee. Kun minä hommasin akan sille räätälillekin, niin kyllä siinä sai kynää pyörittää ja kieltä laulattaa jos miten päin, mutta hyvä tuli lopuksi ja niin tulee tästäkin. Pankaa vain takki päällenne! Minulla ei ole tämän parempia ketineitä, jollen paitaani käännä, että tulisi puhdas puoli päällepäin.

ANTTI

Tuolla kamarissa on se metsänhoitajan huutokaupasta ostettu halkihäntä takki. Sopisikohan se?

SIMPPA (Menee. Kamarissa.)

Tämähän se vasta sopiikin.

(Tulee, päällään takki, jonka pitää näyttää hyvin hullunkuriselta.)

ANTTI

Näyttääpä se sopivan.

(Liisa tulee.)

SIMPPA

No, Liisahan on aivan parhaisiinsa pukeutunut, ikäänkuin olisi omat kihlajaiset.

LIISA

Ka, Simppahan se on, ja kun minä luulin Singerin asiamieheksi. Niinhän se puhemies on komea kuin ensimmäinen sunnuntai Loppiaisesta. Niin, ei se ihminen tiedä, milloin kihlajaiset tulee — eikö niin, isäntä?

ANTTI

Ei näy tietävän.

(Kustaava tulee.)

KUSTAAVA (Noin 50-vuotias ja puhelias. Antti ja Simppa istuvat,

Liisa puuhaa hellan luona.)

Päivää!

LIISA ja SIMPPA

Päivää!

LIISA

Vieras on hyvä ja istuutuu!

KUSTAAVA (Käypi ensin isäntää, sitten Simppaa kättelemässä, istuutuu.

Äänettömyys.)

SIMPPA

No, mihin se Kustaava on menossa, vai tännekö oli asiaa?

KUSTAAVA (Hymyilee.)

Vielä siinä muka kyselee!

(Simppa katsoo kummissaan Kustaavaan. Äänettömyys.)

KUSTAAVA

Pitäneekö tässä sitten minun puhe aloittaa. Hiljainenhan se on tämä isäntä ollut aina — mutta kun minä sain äsken kirjeen isännältä, 'missä hän ilmoitti tahtovansa minua emännäksi, niin tulin heti puheille. Mitä se venyttelemisestä paranee, ja kun tämäkin talo on ollut jo vuoden päivät emännättä, niin minä arvelin, että kyllä siinä saa olla joku, joka pitää silmällä, ja kyllä minä saatan jäädä vaikka paikalla tänne emännöimään. Otin jo vähän kapineitakin mukaani ja keretäänhän sitä sittenkin pappilassa käydä ja muut asiat suorittaa, kun kerran isäntä kirjoitti, että —

(Antti ja Simppa ovat suu auki kuunnelleet.)

SIMPPA (Keskeyttää.)

Mikä isäntä?

KUSTAAVA

Tuo tuossa.

(Osoittaa isäntää.)

SIMPPA

Se nyt on vale, se!

KUSTAAVA

Vai vale! Mikä tämä on? (Näyttää kirjettä.) Rustaava Jokiperä, aivan selvästi. Neiti Rustaava Jokiperä.

SIMPPA

Vai sinä sen tuhannen nuottakota menet valtaamaan toisten kirjeet! Onko sinun nimesi Jokiperä?

KUSTAAVA

On, minähän olen Mäkitalon isännän serkku ja sama on nimikin.

SIMPPA (Keskeyttää.)

No pitihän sinun arvata, että se oli talon tyttärelle. Kuka hullu sinulle kirjoittaisi!

ANTTI

Olisi sittenkin pitänyt panna että: Talon tyttö.

KUSTAAVA

Herra jee — hänhän on ollut kihloissa jo monet viikot Kumpumäen rikkaan pojan kanssa. En kai minä osannut arvellakaan, että häntä tarkoitetaan, kun ei ollut osoitteessa, että talon tyttö. Ja minua kai se on isäntä tarkoittanutkin, vaikka se tuo Simppa vääristelee, eikö niin?

ANTTI

Taputellako, e-ei!

SIMPPA

Kuulehan nyt, Rustaava, näethän itsekin, että tässä on erehdys tapahtunut. Parasta on, ettet ajattele koko asiaa. Ollaan kaikki hiljaa, etteivät ihmiset saa vettä myllyynsä ja rupea pilkkaamaan sinua.

KUSTAAVA

Minuako? Että vielä puhut! Tukit nokkasi joka asiaan kuin hyväkin mestari ja saat paljasta sotkua aikaan, mokomakin väkäleuka! Onko tämä minun syyni? (Nyyhkyttää:.) Olisi tuosta nyt saanut tulla tosikin. Tämä oli jo seitsemästoista yritys — hoh hoo!

SIMPPA

Kuule, Rustaava, sovitaan pois! — Sinulla on mökki ja minä olen vielä reipas mies, lyödään ryysyt yhteen ja tästä tulee kihlajaiset niinkuin oli tarkoitettukin.

KUSTAAVA

En minä nyt sentään niin tarpeessa ole, että tuommoisen variksenpelättimen ottaisin! (Pui nyrkkiä.) Ja vielä minä tästä sinua tanssitan, senkin sihteeri, muista se! Hyvästi!

(Pois. Äänettömyys.)

SIMPPA

Meni kuin ukonilma.

ANTTI

Jos se vielä pistää tulen nurkkaan.

(Ulos. Äänettömyys.)

LIISA

No, tule nyt, Simppa, toppakahville!

SIMPPA

Sinuahan minä hänelle aivan ensiksi toimittakin — mutta hän muka ihmisten vuoksi talon tyttöjä — —

LIISA

Kunpa saisit nyt ensin itsellesikin, mutta et saanut nytkään, vaikka yritit.

SIMPPA

Muuten minä vain hätäpäissäni. Ei ollut toki sallittu tällä kertaa.

LIISA

Minäkin lähden tästä tavaroitani keräilemään, koska te isännän kanssa arvelitte minun joutuvan pois.

SIMPPA

Älä hemmetissä, mikä tässä sitten neuvoksi tulee!

LIISA

En kehtaa toistakaan käskyä odottaa, pitää lähteä ensimmäisellä.

(Menee kamariin naureskellen.)

SIMPPA

No nyt se myrkyn lykkäsi! — Isäntä panee pian minun syykseni Liisan poismenon ja hyvässä lykyssä suuttuu! Hyvästi nyt sitten toppakahvit ja muut! Millä tuon Liisan pidättäisi? Minusta hän ei huoli ukokseen, koska en Kustaavallekaan kelvannut. Isännän hän kyllä ottaisi, kun vain isännän pään saisi kääntymään. Minusta on vähän tuntunut, että hänellä on hyvä silmä Liisaan. Jos minä uhkaan mennä Liisan kanssa naimisiin, niin hän piankin tulee vähän mustasukkaiseksi ja saa ehkä suunsa auki sen verran, että kosii. Liisa ei kuitenkaan minun puheellani rupea millekään. — Nyt täytyy olla viisas.

ANTTI (Tulee,)

Siellä se jo mennä viuhtoo.

SIMPPA

Nyt se Liisakin tekee poislähtöä.

ANTTI

No, miksi?

SIMPPA

Kun minä vähän häntä moitin ja kun tekin sanoitte, että hän joutaa pois.

ANTTI

Oliko sinun pakko häntä moittia ja enhän minä sitä tarkoittanut. Voi hyvänen aika, miten tässä nyt naisväettä tullaan aikaan?

SIMPPA

Jos minä menisin naimisiin hänen kanssaan, ja me jäätäisiin tähän?

ANTTI

Liisako sinut ottaisi? Älä houraa!

SIMPPA

Kuka sen tietää!

ANTTI

Ja sitten on hän niin iloinenkin, että ikäväkin häntä taitaisi tulla.

SIMPPA (Pukkaa Anttia kylkeen.)

Häntä sopisi taputella.

ANTTI

Sanopas muuta! Liisaa minä olen katsellutkin, mutta kun aina sanotaan, että talon tyttöjä, — talon tyttöjä —

SIMPPA.

No, talollinen hänestä kai sitten tulee, jos hän kerran taloon emännäksi joutuu.

ANTTI

Niin totta vie tuleekin! Rupeapas hänelle puhemieheksi, tai minulle häntä tai, tuota, hänelle minua!

SIMPPA

En minä enää uskalla, kovin on ollut onneton tämä päivä!

ANTTI

Ehkä minä itsekin Liisaa uskaltaisin!

SIMPPA

Mainiosti! Minä menen pois.

(Menee.)

ANTTI (Kynsii korvallistaan. Liisa rykäisee takana. Isäntä hätkähtää.)

LIISA (Nyytti kädessä.)

Hyvästi nyt vain, isäntä, ja kiitoksia paljon!

ANTTI

Mihin se Liisa nyt?

LIISA

Enpä minä kehtaa enää täällä olla, kun kerran pois toimitettiin ja isäntäkin tuntui myöntävän.

ANTTI

Enhän minä oikein siinä hoksannut, mitä se Simppa toimitti, myönsin vain.

LIISA

Hyvästi!

(Yrittää mennä.)

ANTTI (Surkeasti.)

Liisa, älähän mene!

(Liisa palaa.)

LIISA

No?

ANTTI

Eikö sinun sopisi jäädä oikeaksi emännäksi tähän, oikein minun omaksi emännäkseni?

LIISA

Mutta enhän minä ole talon tyttö!

ANTTI

Sinä olet satakertaa parempi. (Surkeasti.) En minä huoli talon tytöstä, enkä kuvernöörinkään tytöstä. Anna anteeksi, rakas Liisa, minun tyhmyyteni ja jää tähän, jos vain minä sinulle kelpaan!

LIISA (Hiljaa.)

Kelpaat kyllä.

(Antaa kättä.)

ANTTI (Katsoo Liisaa.)

Joko minä saan sinua taputella?

LIISA (Syliksi.)

Saat.

(Antti taputtelee.)

SIMPPA (Tulee.)

Jopahan luonto on vetänyt tikanpojan puuhun!

(Rykäisee.)

ANTTI

Liisa ei lähdekään täältä pois, hän jää tähän oikein emännäksi.

SIMPPA

No, se on lystiä! Enkö minä kaikkein ensimmäiseksi huomauttanutkin

Liisasta isännälle?

ANTTI

Siitä saatkin monet toppakahvit.

SIMPPA

Taitaa ollakin kihlapannu vielä lämpimänä?

ANTTI

Ei sitten muuta kuin ruvetaan juomaan!

LIISA

Minä noudan nisua lisää.

(Kamariin.)

ANTTI

Minä tulen mukaan.

SIMPPA

Kylläpä se isännän kielikin nyt laulaa! (Tirkistelee ovenraosta kamariin.) Ja näyttää se osaavan hm — hm —

(Antti ja Liisa tulevat.)

ANTTI

No, nyt juodaan kihlakahvit, ilokahvit ja toppakahvit senvuoksi, ettei

Liisa mennytkään pois, vaan jäi taloon —

LIISA

Enhän minä oikein aikonutkaan, hi hi hi hi!

(Kaikki nauravat.)

Väliverho.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK TIRISEN KOSINTA; MILJOONA-ARPA; TOPPAKAHVIA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

TIRISEN KOSINTA

HENKILÖT:

TIRINEN

MILJOONA-ARPA

HENKILÖT.

TOPPAKAHVIA

HENKILÖT:

LIISA

ANTTI

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE