Maankiertäjiä
Date: 2024-12-28T00:00:00+00:00
Keywords: Norway -- Fiction; Norwegian fiction -- Translations into Finnish

The Project Gutenberg eBook of Maankiertäjiä

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Maankiertäjiä

Author: Knut Hamsun

Translator: Lauri Hirvensalo

Release date: December 28, 2024 [eBook #74985]

Language: Finnish

Original publication: Porvoo: WSOY, 1928

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK MAANKIERTÄJIÄ ***

language: Finnish

MAANKIERTÄJIÄ

Kirj.

Knut Hamsun

Suomentanut (Landstrykere I-II)

Lauri Hirvensalo

Porvoossa, Werner Söderström Osakeyhtiö, 1928.

I OSA

I

Kaksi miestä astua laahusti naapuritalosta pohjoista kohti, kumpikin mustaverisiä, parta harmaansekainen, toisella posetiivi selässä.

Koko kylässä ei varmaankaan kukaan osannut odottaa, että tänä päivänä sattuisi mitään erikoisempaa, mutta nyt ilmestyivät siihen nämä kaksi muukalaista, he astuivat näkyvälle paikalle rakennusten keskelle, asettivat pelinsä kepin nenään ja alkoivat pyörittää kampea. Siihen kokoontui koko kylän väki, lapsia ja naisia, puolikasvuisia ja rampoja ja asettui piiriin pelin ympärille. Näin talvella sattui kovin vähän semmoista, mikä olisi saanut ihmiset liikkeelle, miehet olivat kaikki Lofooteilla kalassa, ei tanssittu, ei laulettu, koko kylä oli köyhä ja viheliäinen, nämä vieraat soittoniekat olivat sen vuoksi suuri elämys, seikkailu, eikä tainnut olla ainoatakaan, joka myöhemmin koko elämänsä aikana olisi tuota seikkailua unohtanut.

Toinen pyöritti kampea. Tämän toinen silmä oli viallinen, nähtävästi sokea. Toisella oli pussi selässä eikä hänellä muuta tehtävää ollutkaan, olihan vain matkatoveri ja seisoi nyt katsellen huonoja pitkävartisia saappaitaan. Äkkiä hän tempasi hatun päästään ja ojensi sitä kuulijoita kohti. Mutta kuinka hän saattoi toivoa rahaa tässä syrjäisessä paikassa, jossa ihmiset vain nipin napin jaksoivat säilyttää henkiriepunsa siihen saakka kunnes miehet keväällä palaisivat kalasta! Hän ei saanut mitään ja painoi hatun taas päähänsä. Niin hän seisoi hetken ja rupesi sitten puhumaan toverilleen jotakin vierasta kieltä, puhui yhä kovemmalla äänellä, ikään kuin olisi tahtonut lopettaa soiton ja saada seuralaisensa lähtemään pois. Mutta pelimanni vain soitti, muutti uuden kappaleen ja pyöritti pelistään matalan, synkän sävelen, joka liikutti kokoontuneen rahvaan mieltä. Nuori vaimo, jolla oli vähän enemmän varoja, kääntyi ja aikoi ehkä mennä sisään noutamaan lantin, mutta matkatoveri näytti käsittäneen tämän väärin ja luuli hänen pujahtavan maksua pakoon, koska huusi hänen jälkeensä ja viittoili uhkailevasti. Hiljaa! komensi soittoniekka. Vai hiljaa! Matkatoveri ei ollut niitä miehiä, jotka antavat niin vain tukkia suunsa; hän raivostui, hyppäsi kumppaninsa kimppuun ja löi tätä. Se saattoi tapahtua, puolisokea soittoniekka ei voinut puolustautua, hänen kun täytyi hoitaa posetiiviaan, joka oli heiluvan kepin päässä, hänen kätensä olivat kiinni eikä hän voinut muuta kuin painaa alas päätään. Odottamaton hyökkäys pusersi kuulijakunnasta voihkauksen, kehä laajeni äkkiä, lapset pelästyivät ja alkoivat parkua.

Mutta nyt hyppäsi esiin Edevart, puolikasvuinen, kolmetoistavuotias, valkotukka, pisamanaamainen poika, silmät kiihtymyksestä palaen. Hän ei välittänyt mistään, vaikka olisi henki mennyt, kamppasi hyökkääjää, mutta se ei luonnistanut, kamppasi toisen kerran, ja nyt häntä onnisti, mies keikahti nurin. Poika puhkui kuin palje, äiti huusi häntä pois, mutta Edevart ei lähtenyt. Hän oli kuin suunniltaan ja irvisti, että hampaat näkyivät. Tuletkos paikalla kotiin! huusi äiti taas hädissään. Hän oli laiha ja kivulloinen, aina hiljainen ja jumalinen nainen eikä poika häntä totellut.

Vieras nousi, vilkuili poikaan, mutta ei tehnyt hänelle mitään, vaan päinvastoin näytti nololta ja karisteli lumen vaatteistaan tarpeettoman huolellisesti. Sitten hän jälleen puhui toverilleen, heristi hänelle molempia nyrkkejään ja tallusti pois ja katosi.

Soittoniekka jäi paikalleen ja hiukan itkeä tihersi. Hänen toisen poskensa poikki kulki ylhäältä alas punainen juova ja veren väri näytti olevan kumman sinertävää, mutta siihen kai oli syynä se, että hän oli vieraasta maasta ja niin tummaihoinen.

Kepillä selkään sen miehen olisi pitänyt saada! mutisi äskeinen nuori vaimo ja katsoi pahoinpitelijän jälkeen. Sitten hän meni sisään killinkiä noutamaan.

Toiset vaimot sen nähdessään ajattelivat, että niin heidänkin pitää tehdä ja lähtivät toinen toisensa perästä rahaa hakemaan. Herra tiesi, eikö soittoniekalla ollut paljon enemmän maallista tavaraa kuin näillä antajilla, jotka kaikki olivat niin köyhiä, mutta heidän sydämensä oli heltynyt tulvilleen, he uhrasivat roponsa ja toivat puolikillinkisensä ja joku ison vaskisen kahdenkillinginkin lantin, joka siihen aikaan oli suuri raha, ja niillä lohduttivat itkevää miestä.

Mutta nyt ei soittoniekkakaan tahtonut olla toisia huonompi, vaan aukaisi äkkiä pelinsä laidasta luukun, jonka takaa tuli näkyviin teatteri, paratiisi. Ooh! kuului humahdus katsojajoukossa. Tuotapa ei tässä kylässä vielä ollut nähty: siinä seisoi lavalla monivärisiä, kullalla kirjailtuja pikkuolentoja, jotka liikkuivat soittoniekan pyörittäessä kampea, pyörähtivät ympäri ja astuivat askelen, kääntyivät takaisin, pysähtyivät hetkiseksi ja pyörähtivät jälleen ympäri.

Napoleon! sanoi soittoniekka ja osoitti keskimmäistä.

Kaikki olivat kuulleet Napoleonin nimen ja tuijottivat nyt tähän ihmeissään. Hänellä oli seurassaan kaksi kenraalia; näilläkin oli moniväriset puvut ja tähtiä rinnassaan, ja soittoniekka mainitsi niiden nimet, mutta Napoleonia kaikki katsoivat. Hänellä oli yllään harmaa viitta ja pieni kiikari kädessään, ja vähän väliä hän nosti kiikarin silmilleen ja laski sen taas alas. Kaikkien näiden korkeiden herrojen edessä seisoi pieni repaleinen poikanen, paljain päin ja hymyillen ja kurottaen pientä maljaa rahoja ottamaan, ja kun maljaan pistettiin killinki, poika heitti maljalla rahan laatikkoon. Se vasta oli ihme, poika oli niin elävän näköinen ja näytti hymyilevän vielä entistäänkin enemmän ojentaessaan maljansa uudelleen esiin.

Ja peli soitti ja soitti, marsseja, valsseja ja laulun säveliä tulvi yli rahvaan ja talojen, ja vähän matkan päässä istui lumessa musta koira ulvoen kuono taivasta kohti. Se oli unohtumaton päivä.

Kun rahoja lakkasi herumasta eikä poika enää heittänyt maljallaan, pälkähti pienen tyttösen päähän panna maljaan kiiltävä nappi. Se kyllä lienee ollut ainoa kiiltävä nappi, mitä hänellä oli, mutta rahaahan se ei ollut, ja nyt tapahtui kaikkein suurin ihme: poika pyörähtikin äkkiä vastakkaiseen suuntaan ja heitti napin kauas lumeen. Hetkisen seisoivat kaikki mykistyneinä. Mitä ihmettä — oliko tuo poika elävä ihminen. Se nuori vaimo oli ensimmäinen, joka hymyili, hän laski maljaan hakasen ja näki senkin lentävän kauas pois. Nyt hymyilivät kaikki. Mutta pieni tyttönen oli lumessa polvillaan ja etsi kiiltävää nappiaan, joka ei tuolle pojalle kelvannut.

Sitten ruvettiin vallattomiksi, toinen katsojista toisensa jälkeen laski maljaan arvottomia esineitä, nauloja, kiven siruja ja lastuja, mutta lopulta kerjäläispoika kyllästyi ja ravisti maljaansa herkeämättä, niin ettei siihen voitu panna mitään. Eikös ollutkin ainoa koko joukossa, joka käytti järkeään!

Soittoniekka lakkasi soittamasta, löi luukun kiinni ja väänsi kammen irti. Huokasi raskaasti.

Mitä varten te kuljette hänen kanssaan? kysyi Edevart synkän näköisenä.

Soittoniekka koetti selittää asian parhaan taitonsa mukaan: posetiivi oli yhteinen, mutta toveri oli häijy mies, katsokaas tätä, puhkaisi kerrankin puukolla hänen toisen silmänsä. Soittoniekka ei koskaan uskaltanut näyttää Napoleonia eikä niitä toisia pikkumiehiä, kun se kaveri oli paikalla, oli niin kiukkuinen mies, että olisi lyönyt mäsäksi koko teatterin.

Mistä te olette kotoisin? kysyi Edevart.

Armeniasta hän oli.

Missä se on?

Se on kaukana, kaikkien muiden maiden takana. Se on varmaa. Suuren meren ja monen vuoren yli pitää mennä, vuoden matka —

Tulkaa sisään ottamaan vähän ruokaa, sanoi tuo nuori vaimo.

Ihmisiä meni hänen jäljessään tupaan niin paljon kuin sinne mahtui, ja loput seisoivat ulkona ja kurkistivat ikkunoista sisään. Mies ei tehnyt mitään erikoisempaa, hän vain istui ja herätti sääliä, pää painuksissa. Hänen nähtiin siunaavan ruokansa ja syövän silliä ja perunoita, jonka päälle hänelle annettiin ohrajauhovelliä, sitten hän taas siunasi ruokansa ja aikoi nousta ylös ja kiittää.

Nuori vaimo sanoi: Jos minulla olisi ollut kahvia, olisitte saanut kupillisen.

Minä en ole aivan ilman kahvia, sanoi joku toinen nainen avuliaasti.

Lainaa minulle sitten lusikallinen.

Niin kauan kuin mies istui, oli kaikki hyvin, naiset päättivät yksissä neuvoin viivyttää häntä ja houkutella hänet eroamaan kelvottomasta toveristaan.

Minne se meni? kysyttiin.

Ei kukaan tiennyt, mies sanoi, ettei hänkään tiennyt.

Ehkä meni sen tien?

Eikö mitä! Mies ravisti päätään ja huokasi. Ja alkoi liikutella jalkojaan ja lyödä yhteen kohmettuneita saappaitaan.

Kysyttiin, paleliko hänen jalkojaan, ja palelihan niitä. Sitten kysyttiin, miten hänen sukkiensa laita oli, ja hänellä kuului olevan sukissa reikiä, monta suurta reikää. Niin niin.

Silloin naiset katsoivat toisiinsa ja iskivät silmää, ja se nuori vaimo, jolla oli enemmän varaa kuin muilla, haki ihka uudet, polviin saakka ulottuvat sukat ja antoi miehelle. Kauniit, hyvät sukat, joissa oli ylinnä sininen raita.

Katsos tuota Ane Mariaa, semmoinen se aina on! kuiskailivat toiset naiset ihastellen.

Pankaa nämä jalkaanne! sanoi Ane Maria.

Mutta sitä mies ei tahtonut tehdä, ei, hän näytti tarkoittavan, ettei henno turmella sukkia, kohotti ne poskelleen ja pisti sitten povelleen. Se liikutti kaikkien mieltä.

Nurkassa muiden takana seisoi nuorukainen, joka mielessään pohdiskeli jotakin, se oli Edevart. Kiitettyään kaikesta, mitä oli saanut, soittoniekka nosti pelin selkäänsä ja lähti tallustamaan edelleen. Jumalan haltuun! huudettiin hänen jälkeensä. Surulliset katseet saattelivat häntä niin kauan kuin häntä näkyi, ja Edevart seurasi häntä salavihkaa vähän matkan päässä.

Päästyään metsään mies kääntyi taakkoineen hitaasti ympäri ja huomasi
Edevartin.

Minne sinä menet? hän kysyi.

En mihinkään, vastasi Edevart.

Et mihinkään? Niinkö sanoit?

Edevart vastasi: Minä autan teitä toverianne vastaan.

Autat? Minua? Ei! Älä!

Minä pieksen hänet raajarikoksi!

Mies hymyili: hänen toverinsa oli iso ja väkevä mies, unkarilainen, suurta sotilaskansaa, pistää puukolla.

Mutta Edevart ei ollut kuulevinaan, vaan astui miehen ohi ja lähti kävelemään edeltä.

Senkin typerys — senkin typerys! huusi mies äkkiä kiukkuisesti. Mene kotiin! Mitä sinä täällä teet?

Ja nyt ilmestyi katajapensaista äkkiä näkyviin mies, matkatoveri. Hän katsoi ensin ympärilleen, kysyi sitten jotakin ja soittoniekka vastasi. He nauroivat molemmat.

Edevart seisahtui ja katsoi heihin pitkään. Unkarilainen astui sotaisena lähemmäksi; tätä ei kiukustunut poika vielä olisi säikähtänyt, mutta sitten soittoniekka laski pelinsä maahan ja alkoi hänkin puhua uhkaavasti. Mitä tämä merkitsi? Edevartin aivokoppa ei ollut tottunut selvittelemään hämäriä asioita, lukemaan ja kirjoittamaan hän oli kovin huono, mutta hänellä oli kelpo nyrkit ja uhkarohkea luonto, milloin suuttui. Nyt hän perääntyi.

Vieras ei välittänyt hänestä sen enempää, jätti hänet siihen seisomaan. Soittoniekka otti käteensä lunta ja pyyhki punaisen veren poskeltaan, ja toveri sanoi, kun sitä ei enää näkynyt. Sitten he avasivat posetiivin laatikon ja lukivat killingit, sukatkin otettiin esiin ja pistettiin unkarilaisen pussiin.

Sitten soittoniekka nosti pelin selkäänsä, ja he nyökkäsivät
Edevartille ja lähtivät astelemaan pohjoista kohti seuraavaan kylään.

Edevart ei ymmärtänyt muukalaisten käytöstä juuri entistä paremmin; hänen suuttumuksensa oli lauhtunut. Kun hänelle vihdoin alkoi valjeta, että hän ehkä olikin antanut vetää itseään nenästä, hän kouraisi äkkiä lunta käteensä ja teki siitä pallon, mutta puristeltuaan sen hyväksi ja kovaksi hän pudottikin sen ja jätti maahan makaamaan.

Kotiin tullessaan hän oli kuin toinen poika, vähän nolo, lannistunut, harmistunut itselleen. Hän meni lumesta etsivän tyttösen luo ja kysyi: Etkö ole löytänyt nappiasi?

En ole, sanoi tyttö.

Älä välitä siitä.

Tyttö ei vastannut siihen mitään, vaan etsi yhä.

Edevart oli huono kirjaa lukemaan ja koulussa heikko, mutta hänellä oli hyvä luontainen vaisto, sen huomasi nyt: hän meni siihen paikkaan, missä posetiivi oli seissyt ja mittasi silmämäärällä, kuinka kauas nappi oli saattanut lentää, sitten hänkin ryhtyi etsimään. Tyttö liittyi häneen ja alkoi taas toivoa. Siinä oli kruunun kuva, hän sanoi, nappia tarkoittaen.

Heidän etsiessään huudettiin tyttöä jostakin mökistä: Missä sinä viivyt, Ragna? Ragna ei vastannut. He etsivät kärsivällisesti, ottivat kumpikin tikun ja kaivoivat sillä ja lopulta nappi löytyikin, tyttö itse sen löysi, hänen ilonsa oli suuri, ja hän kiirehti sisään.

<tb>

Tämä kaikki oli Edevartin elämässä merkkitapaus. Hän ei tosin heti muistanut tehdä selviä johtopäätöksiä siitä, mitä metsässä oli tapahtunut, mutta hänelle muodostui mieleen perustus, jolle myöhemmät kokemukset saattoivat rakentaa. Seuraavana talvena hänet hyväksyttiin apumieheksi Lofooteille, vaikkei hän vielä ollut käynyt ripillä. Se ei ollut pieni asia, monien häntä vanhempienkin poikien täytyi jäädä kotiin, ja hänelle teki hyvää päästä matkaan, hän kävi puheliaammaksi, ja yksi ja toinen alkoi kallistaa korvaansa hänen sanoilleen.

Mutta keväällä ei pastori laskenut häntä ripille. Tämä oli kaikkien silmissä suuri häpeä, ja varsinkin isän ja äidin, jotka molemmat olivat hyviä lukemaan ja jumalisia, hänen täytyi käydä rippikoulua vielä toinen vuosi, ja se masensi hänen mielensä jälleen. Vasta viidentoista vanhana hän pääsi ripille ja tavallaan aikuisten kirjoihin. Hänen lukutaitonsa oli kurja ja hän pelkäsi kirjoja, mutta hän ei ollut muita tyhmempi ja oli kasvanut suureksi ja väkeväksi, hän oli ravakka työmies, aulis ja hyväsydäminen, vanhemmat ja sisarukset saivat hänestä hyvän avun.

<tb>

Kylään palasi laajalti matkustanut nuori mies, isätön ja äiditön orpo, August oli hänen nimensä. Hän oli oikeastaan toisesta piirikunnasta, mutta täällä kasvanut, nyt hän oli yhtä ja toista muuta hommattuaan ollut muutaman vuoden merillä ja käynyt monessa maassa, ja ihmeellisiä asioita hän saattoi vaiheistaan kertoa. Rikas hän ei ollut eikä ollut olevinaankaan, mutta hänellä oli siisti sininen puku, hopeakello ja muutama taalari taskussa. Kun hänellä ei ollut läheisiä sukulaisia, hän asui saman vaimon kodissa, jonka luona oli kasvanutkin, mutta liikkui kylässä laajalti ja oli kaikkialle tervetullut, nuoret tytöt ajattelivat häntä ja pikkupojat kuuntelivat suu auki hänen kertomuksiaan. Hänen ja Edevartin välillä oli syntynyt luja ystävyys.

Se alkoi näin:

August oli merellä jossakin tapaturmassa loukannut suunsa hiukan vialliseksi ja menettänyt hampaansa ja nyt parhaansa mukaan koettanut korjata näköään kasvattamalla vankat viikset ja hankkimalla kultahampaat, niin sanotun sillan. Edevart ei ollut koskaan nähnyt noin muhkeita hampaita, ja hän suunnitteli jo samanlaisten ostamista itselleen, jahka saisi siihen varoja. August kertoi peittelemättä, mistä hän oli tämän uuden hammastarhan saanut ja mitä se oli maksanut, eikä se ollutkaan pieni raha, kuukausia ja vuosia hän sanoi sitä varten säästäneensä. Tytöt eivät suinkaan moittineet Augustin hampaita, mutta nuoret miehet alkoivat naureskella niitä ja pilkata häntä, he olivat mustasukkaisia ja kiukuissaan siitä, että mokoma August tuli tänne ja keräsi tytöt ympärilleen.

Tätä jatkui kunnes kaikki nuoret miehet yksissä neuvoin pilkkasivat meripoikaa ja olivat jo kääntämäisillään tyttöjenkin mielen, jopa Ane Maria, nuori vaimokin sanoi kerran hänelle, ettei hänen pitänyt avata suutaan niin levälleen nauraessaan.

Miksi ei? kysyi August.

No, etteivät nuo hampaasi näkyisi.

Muut nauroivat, eikä August — joka oli sävyisä ja tasainen luonteeltaan niinkuin meripojat yleensä — sanonut siihen mitään.

Mutta Edevart ei tätä enää sietänyt. Hän kääntyi tuon vaimon puoleen ja sanoi: Ei sinun olisi pitänyt antaa niitä sukkia posetiivinsoittajalle.

Miksi ei? kysyi Ane Maria loukkaantuneena.

Mitä sukkia? kysyi vaimon mies, Karolus nimeltään.

Niitä uusia sukkia, sanoi Edevart.

Ane Maria teki asiaa ikkunan luo ja kysyi sieltä: Miksi ei minun muka olisi pitänyt antaa niitä hänelle?

No, kun hän ei niitä tarvinnut. Myi ne pohjanpuolen taloissa kahdeksastatoista killingistä.

Mistä sen tiedät?

Tiedänpähän vain. Se mies ei tahtonut panna niitä sukkia jalkaansa.
Minä näin samat sukat pohjoisessa.

Ane Maria sanoi: Minä en ymmärrä, mitä se sinuun kuuluu.

Mutta nyt puuttui vaimon mies taas puheeseen: Minä kysyin, mitä sukkia ne olivat.

Kun asia oli hänelle kerrottu, synkistyi hänen ilmeensä ja Ane Maria rupesi itkemään. Mies sanoi: No niin, sehän oli viime vuonna. Silloin kun minä palasin kotiin eikä sinulla ollutkaan antaa minulle toisia sukkia. Oletko olevinasi niin isoista ihmistä, että sinulla on sukkia poiskin antaa.

Minä kadun sitä, sanoi Ane Maria nyyhkyttäen.

Joku vaimon nuori sukulainen, jonka nimi oli Teodor, puuttui puheeseen:
Oli asia kuinka tahansa, se ei liikuta sinua, Edevart.

Ei liikutakaan. Mutta mitäs se sinua liikuttaa, että Augustilla on kultahampaat?

Viitsittekin kuulla tuommoista vaivaista! kivahtaa Teodor. Se on unohtanut, että pastori passitti hänet kesken kotiin.

Edevartin kasvot ovat kalvenneet ja silmät palavat: Taidat unohtaa itsesi? Et ehkä muista, että itselläsi on tyrät ja vyö.

Teodor nousee seisomaan kiukusta puhisten.

Karolus, talon isäntä, vetää hänet takaisin penkille. Edevart ei suinkaan olisi väistynyt, hän oli kiihtynyt eikä välittänyt mistään.

Teodor, nuori mies, sanoi lopuksi, että hänellä oli omat hyvät hampaansa, ne eivät kaivanneet seppää. Mihin Edevart vastasi, että se oli onni, sillä hänestä ei koskaan tulisi semmoista miestä, että jaksaisi hankkia semmoiset hampaat kuin Augustilla oli.

Nyt ei Teodor ottanut ensinkään talttuakseen, vaan syyti suustaan ilkeyksiä hyvän aikaa — hän olisi ehkä lopettanut vähän aikaisemmin, ellei Edevart olisi aina vastannut, mutta poikapa vastasi.

Siitä päivästä lähtien kävivät August ja Edevart yhdessä kotikalassa. Monta pikkuturskaa ja koljaa he kantoivat kotiin, ja arvelematta he antoivat kalakeiton toisillekin, kun itse olivat päiväntarpeensa saaneet. Useampikin kuin yksi vaimo heitä siunasi pitkän syksyn mittaan.

Kun tuli aika varustautua Lofooteille, kysyi Edevart kerran: Oletko sinä lupautunut kenenkään mukaan?

En ole, sanoi August. Ei ole kukaan kysynytkään.

Etkö tahdo itse kuulostaa?

En viitsi. Kun miehet ovat minua vastaan.

Vai niin. Mitäs sitten aiot talvella tehdä?

Lähden taas merille, vastasi August.

Edevart sanoi: Kunpa minäkin pääsisin mukaan!

Kummankaan lähdöstä ei sinä talvena tullut mitään, eikä Edevart lähtenyt Lofooteillekaan, vaikka hänet olisi otettu mukaan täytenä miehenä. Tämä oli hänen vanhemmilleen pettymys. Isän ei tosin ollut itsensäkään tapana käydä kalassa, mutta hän sai vähän palkkaa siitä, että vartioi laajan piirikunnan lennätinjohtoja. Edevart sitä vastoin jäi kotiin, vaikkei hänellä ollut muuta ansiota tiedossa. Pojan olisi sietänyt ajatella enemmän omaa parastaan, mutta sitä asiaa ei voinut enää auttaa. August alkoi ostaa ympäristöstä nahkoja ja vuotia ja otti Edevartin mukaansa niitä kantamaan.

Kerran sitten tuli ilmi, että Augustilla oli taskussaan enemmänkin talareita, ja hän suostui maksamaan Edevartille saman palkan, minkä tavallinen renki sai talvella Lofooteilla; heidän välinsä olivat siis selvät eikä Edevart hävinnyt kaupassa mitään. Sitä paitsi hän oppi Augustilta paljon ja piti häntä, maailman ympäri purjehtinutta miestä kerrassaan erinomaisena miehenä.

He siis ostelivat nahkoja, enimmäkseen vasikannahkoja, lampaannahankin sieltä täältä ja aina joskus lehmänvuodankin. Koirien keskuudessa alkoi äkkiä liikkua tautia, jokin vieras koira toi paikkakunnalle penikkataudin ja tartutti sen kaikkiin piirikunnan koiriin. August ja Edevart, ainoat kotiin jääneet täysikasvuiset miehet, kutsuttiin apuun, ja he tappoivat ihmisten helpotukseksi monta koiraa, nylkivät ne ja saivat nahat vaivoistaan. Mutta ymmärsikö August nahkakauppaa? Ei hän siitä aivan tietämätön ollut, hän itse arveli, sillä monen muun paikan ohessa missä oli vieraissa maissa ollut, hän oli myös jonkin aikaa työskennellyt lammasfarmilla Australiassa.

Paastoajan lähestyessä August laajensi kauppaansa ja alkoi ostella arvokkaampia nahkoja, saukon, ketun ja kärpännahkoja. Hän hankki jostakin pyssyn ja kahdet raudat ja rupesi itsekin pyydystämään. Se veteli hyvin, paikkakunnalla ei ollut pitkiin aikoihin ammuttu laukaustakaan, kettu ja saukko eivät siellä olleet suinkaan harvinaisia, ja kerran onnenpäivänä Augustilla oli kotiin palatessaan sekä sinikettu että saukko. Hänen hartain toivonsa oli että saisi kärpänkin, hän tiesi kertoa Edevartille, että kuninkaiden viitat oli vuorattu kärpännahoilla, mutta arat otukset olivat harvinaisia ja niitä oli vaikea pyydystää.

Aika kului, nahkojen hoitaminen oli heidän jokapäiväistä työtään, he ripustivat ne säleiden päälle seinille taikka jännittivät seipäille tuulessa kuivamaan. Sitä mukaa kuin ne kuivivat, ne lajiteltiin ja pantiin kimppuihin. Kun venekunnat keväällä palasivat Lofooteilta, oli toveruksilla nahkavarastoja ladoissa ja parvilla, joista heinät olivat loppuneet. Kärpännahkoja heillä ei ollut, mutta kerran jäiden lähdettyä heitä merilinnunpyynnissä onnisti niin hyvin, että he saivat ammutuksi hylkeen, joka oli harvinainen vieras täällä vuonossa. Siitä lähti hyvä nahka.

Ihmiset pudistivat päätään Augustin nahkakaupoille — etkö tahdo ostaa hiirennahkojakin? kysyi nuori Teodor pilkoillaan. Augustin liiketoiminta oli ainakin uutta ja outoa tällä paikkakunnalla, ja kun hän olisi lainannut kahdeksanhangan kuljettaakseen sillä nahat pois, vastasi Karolus, jonka oma vene oli, että se matka hänen oli paras heittää sikseen, se ei korvaisi veneenvuokraa! Mutta August tiesi asiasta jonkin verran, hän oli ostanut joka nahan pilahinnalla ja sitä paitsi asettunut yhteyteen suuren trondheimiläisen nahka- ja turkisliikkeen, Klem, Hansen & Co:n kanssa, saman, jonka pyöreä leima on sinervänä tammella parkitussa anturanahassa ja joka tunnettiin kaikkialla Nordlandissa — August oli saanut sieltä tyydyttäviä tietoja. Klem, Hansen & Co:lla oli aikomus käydä kesällä pohjan puolessa ja ostaa ja myydä Stokmarknesin markkinoilla ja sinne siis Augustin piti lähteä tavaroineen. Mutta hänellä ei ollut venettä.

August sai kokea, että mieliala oli häntä vastaan. Toiset nuoret miehet palasivat juuri kotiin Lofooteilta, taskussa rahoja ja mukanaan kaikenlaista tavaraa, kun taas Augustilla oli vain nahkoja eri taloissa ladoissa ja parvilla ja hän tietenkin oli kuluttanut killinkinsä niiden ostoon.

Samana päivänä, jolloin Lofootien kävijä kahdeksanhankainen oli vedettävä venehuoneeseen odottamaan seuraavaa talvea, pyysi August sitä vuokratakseen, mutta omistaja epäsi. Tämä sanoi syyksi, että se oli uusi ja kallis vene, ei edes ollut vielä kokonaan maksettu, varuksista, purjeista, köysistä, ankkurista oli vielä velkaa. August astui muutaman askelen poispäin, palasi takaisin ja sanoi: Myytkö veneesi?

Että myynkö veneen? Tahtoisitko sinä sitten ostaa sen?

Tahtoisin, sanoi August.

Karolus hämmästeli: Häh — vai ostaa sen?

Edevart seisoi vieressä, hänkin ällistyneenä.

Mutta kuullessaan Augustissa olevan niin paljon miestä, että hän jaksoi ostaa pyyntiveneen kaikkine varuksineen, Karolus sai siitä paljon ajattelemisen aihetta ja myös aihetta juosta naapureissa. Asiasta puhuttiin pian koko kylässä, ja vielä kerran August löi kylän nuoret miehet laudalta. Mitä riivattua — onko se kotiin palannut meripoika silkkaa rahaa! Veneenomistaja alkoi taipua, meni itse Augustin luo ja sanoi: En voi luopua veneestäni, minun on siitä elettävä; mutta saat sen vuokralle matkallesi, jos tahdot.

Ei, mieluummin ostan sen, vastasi August ja oikaisi tuntuvasti selkäänsä.

Karolus sanoi rauhallisesti: Se ei käy päinsä.

Puhuttiin puoleen ja toiseen. Mitä August tekisi veneellä matkalta palattuaan?

Kyllä hän siitä markkinoilla eroon pääsisi.

Nyt on vielä aikaa talveen ja Lofootien pyyntiin, sanoi Karolus, et saa kesällä myydyksi niin suurta venettä.

Ei, August myönsi, että se kävisi vaikeaksi. Mutta hänellä oli omat syynsä —

Mitä syitä?

August vihjaili siihen suuntaan, että hänen asiansa olivat juuri sillä hetkellä hullusti, hän oli kiinnittänyt nahkoihin kaikki pikkurahansa, eikä hänellä nyt ollut millä maksaa vähäpätöistä vuokraakaan.

Mies ymmällä: Mutta onhan sinulla rahaa veneen ostoon?

On, on minulla, vastasi August. Ei sitä silti tarvitse huudella, mutta suurenlainen seteli minulla on, pari suurta seteliä, mitä oikein lienevätkään. Mutta veneen vuokraan minulla ei ole rahaa ennen kuin saan vaihdetuksi.

Karolus hämmästyen: No voithan maksaa vuokran sitten, kun olet saanut markkinoilla vaihdetuksi.

Niin siis sovittiin, ja toverukset kuormasivat nahat purteen, hankkivat eväät ja purjehtivat Stokmarknesiin. Oikeastaan olisi niin suureen veneeseen pitänyt olla useampia miehiä, mutta sää oli kaunis ja suvinen, eivätkä he olleet arkalasta kotoisin.

Matka sujui hyvin melkein koko Länsivuonon poikki, sopivaa tuulta ja auringonpaistetta oli tähän vuodenaikaan yöt ja päivät, vuorotellen he pitivät perää ja kumpikin taas vuorostaan loikoi torkkuen nahkakimpuilla. Peräsimessä istuessaan August lauloi ja puheli itsekseen englantia, ja kun Edevart sitten heräsi ja kohotti katseensa, kiroili August silkkaa iloaan ja kehui matkantekoa niin suurenmoiseksi, että he oikeastaan saattaisivat vaikka pyörähtää Atlantin poikki saman tien.

Augustilla oli kovin hailean siniset silmät, eikä hänessä kaiken kaikkiaan muutenkaan ollut mitään erikoista, Herra nähköön. Tuntuu siltä, että joitakin yksityisiä seikkoja hän taisi sekä käsillään että päällään, mutta erikoinen älyniekka hän ei silti näyttänyt olevan. Nyt hän oli tyytyväinen, tämähän oli kuin silkkiä tämä laiska purjehtiminen, ja killinkejä hän myös joka tapauksessa aikoi ansaita!

He olivat ohjanneet liian kauas pohjoiseen, Hindö näkyi kaukana; täällä tuuli yöksi kiihtyi, mutta aallot eivät vielä olleet korkeat. August istui peräsimessä. Mitä nyt — yltyikö tuuli yhä? Hän oli kutakuinkin tottumaton näihin raakapurjeveneisiin ja tuli merikipeäksi. Merkillistä kyllä alkoi vielä sataa rakeitakin, nousi valkoinen tuuli, aurinko sammui, hän katsoi taakseen, taivas pimeni. Tuli kappale aavaa merta, ankara ilma, raemyrsky. August herätti Edevartin, huusi tälle. Edevart kavahti pystyyn.

Miten sinä ohjaat! hän huusi.

Minä käännän takaisin, vastasi August, hänen oli paha olla ja hän pelkäsi.

Edevart sanoi: Hulluko sinä olet! Et voi kääntää tässä tuulessa.

Mitäs minä teen, sanoi August saamattomana.

Hellitä narua! komensi Edevart, veti purjetta ja reivasi sitä kaksi reikää kerrallaan. [Lofootien kalastajaveneissä käytetään vielä nelikulmaista raakapurjetta niinkuin vanhoissa viikinkiveneissä. Purjeen alaosassa on rivissä reikiä, joihin alareuna kiinnitetään reivattaessa.]

Ei raakapurjevene tottakaan ollut laiva. August ei voinut seistä veneessä, istua vain, hänen täytyi olla matalana, koukussa, vaivoin hän saattoi polvistua; tässä nyt merimies pelkäsi henkeään.

Herra Jumala, miten tässä nyt käy! hän valitti.

Käännä taas toiselle kyljelle! neuvoi Edevart.

Toinen teki työtä käskettyä. Veneeseen roiskahti vettä, mutta keula oli taas merelle päin, täytyi pyrkiä Raftsalmeen.

Augustilta ei nyt luistanut puhe, hän näytti olevan aivan suunniltaan ja huusi Edevartille: Jumala kai tahtoo minua rangaista!

Miten niin? näytti Edevartin naama kysyvän.

Näetsen, Edevart, minulla kun ei enää ollut rahaa veneen vuokraankaan, sen vuoksi valehtelin ja tahdoin tämän kahdeksanhangan muka ostaa.

Vai niin, sanoi Edevart, sinullako ei ollutkaan rahaa?

Ei ollut, vastasi August. Jumala meitä auttakoon!

Edevart huomasi, että peränpidossa oli vikaa, veneeseen tuli koko lailla vettä, aallokko oli kasvanut. Mene keulaan! hän käski toveriaan, ja kuusitoistavuotias poika tarttui itse peräsimeen. Hän veti sitä sisäänpäin ja työnsi ulospäin kaksi kertaa joka laineella eikä sitten vettä roiskunut kuin silloin tällöin jokunen ropsahdus keulamiehen selkään, veneeseen ei ollenkaan.

Sinä pidit perää kuin hutilus ja kastelit nahat, hän sanoi kuin kokenut mies konsanaan. Sen hän uskalsi sanoa.

Mitä minä nahoista, kunhan vain pelastamme henkemme, vastasi August.

Edevart huusi: Reivaa kolmanteen reiviin!

August teki niin ja oli vallan tyytyväinen, kun sai totella komentoa. Siihen hän oli tottunut. Olihan August tietysti merellä ollut, niinkuin oli kertonut vanhoille ja nuorille, oli viettänyt laivalla koiran päiviä, vaikka huolettomia päiviä, oli raatanut ja kärsinyt, mutta maissa pitänyt iloa ja hummannut. Monta kertaa hän kuitenkin oli muuttanut paikkaa, ansiota ja ammattia. Hän puolustihen sillä, ettei hänellä ollut elämässä erikoista tehtävää, minkä vuoksi hän saattoi ruveta vaikka mihin, maanmuokkaajaksikin, ja miksipä ei sen puolesta vaikka maan allekin vuorimieheksi. Niin hän ainakin sanoi ja se kuulosti kovin vaatimattomalta, mutta hyvin se silti saattoi pohjaltaan olla kerskailuakin. Hän oli milloin astellut auran kurjessa, milloin ollut kaupungeissa työssä, usein pulassa, kerran ihmeeksi kirkossakin; kaikkialla hän oli ollut yksi monesta, siltä kuulosti, joukon jatkona, toisten käskyläisenä. Toisinaan hän vietti iloisia päiviä ollessaan maissa semmoisilla rannoilla, missä ei tarvinnut vaatteita ensinkään ja ruokansa voi poimia puista, toisinaan joutui maleksimaan jossakin kylmässä kaupungissa, jossa ruoka-annos meni yli hänen varojensa, ja lihasta oli maksa huokeinta. Saattoiko häneltä siis liikoja vaatia? Toisten poikien ja vertaisten kanssa hänen täytyi silloin tällöin turvautua metkuihinkin, hänen tapanaan oli nauraen tunnustaa, niin, mutta August ei tappanut, ei, ei, ei koskaan tappanut! — Se kuulosti uskottavalta ja hyväntahtoiselta ja ehkä hän olikin oikeassa. Näpistyksensä hän myöhemmin aina korvasi vaaraan joutuessaan.

Purjetta reivattiin reivi reiviltä, lopulta ajettiin myötäiseen melkein masto paljaana, niin että vene hädin tuskin totteli peräsintä. August istui keulassa kurjana ja märkänä, hänen tilinsä Jumalan kanssa tuntui yhä venyvän venymistään, ne kultahampaatkin, niin hän nyt tunnusti, olivat maksamatta, hän oli antanut vain vähän käsirahaa ja sitten karannut kaupungista ja koko maasta. Soisin mielelläni niiden makaavan vaikka meren pohjassa! hän sanoi hampaista ja koetti murtaa niitä ulos suustaan.

Rupeaisit ennemmin mättämään vettä veneestä, sanoi Edevart miehevästi. Hän oli tietenkin käynyt hieman itsetietoiseksi toverin alennustilan johdosta, hän se tässä istui peräsimessä ja oli veneen päällikkö.

Mitä kannattaa vettä mättää! sanoi August toivottomasti. Ilma vain pahenee eikä parane; en minä näe pelastuksen mahdollisuutta.

Oletko päästäsi vialla! huusi Edevart. Etkö näe, että minä lasken hätäsatamaan!

August totteli taas ja mätti vettä sen kuin taisi, mutta hänen ajatuksensa olivat toisessa maailmassa. Hän oli tietenkin kuullut hoettavan, että kuoleman jälkeen alkoi uusi elämä ja hän tahtoi käyttää viimeiset hetkensä tunnustaakseen syntinsä ja rukoillakseen Jumalaa. Mutta enempää minä en juuri tällä haavaa tiedä! lausui hän tunnustustensa lopuksi.

Tunnin verran he näin jatkoivat matkantekoa, tuli puoliyö, aallokko kasvoi yhä, aurinkoa ei näkynyt, raekuuro oli mennyt menojaan, mutta taivas oli yhtä mustanpuhuva, oli tulossa lisää sadetta. Hämärässä purjehtiminen kävi hieman epävarmaksi, kumpikaan ei tuntenut väyliä, Edevart vain ohjasi parhaan ymmärryksensä mukaan ja painui oikealla kädellä olevaa maata kohti; edessäpäin häämötti Hindö. Piti etsiä jokin lahti, kapea salmi. Se maa, joka oli kaukana vasemmalla, oli ollut paremmin matkan varressa, mutta sinne ei sopinut tuuli, nuo olivat Lofootien vuorenhuiput.

Emmehän me nyt ole ylen kaukana maasta, sanoi August. Hän oli ehkä alkanut hiukan toivoa, oli tunnustanut syntinsä ja tunsi mielensä keventyneen.

Äkkiä jyrähti ukkonen, Edevart loi salamannopeasti silmäyksen taakseen, muutamia rakeita ropsahti taas nahkakimpuille, äkkivihuri iski vinkuen mastoon, Edevart ei kyllin sukkelaan ehtinyt hellittää purjenuoraa ja vene kallistui pahasti. Pian ryöppysi taivaasta jälleen rakeita.

Augustin rohkeus lannistui jälleen ja hän huusi kasvot taivasta kohti: Pelasta meidät, Herra Jumala! Jos niin kävisi, niin on minulla vielä satoja muita syntejä —

Mätä vettä veneestä! käski Edevart.

August ei kuullut. Entä silloin kun meidät laskettiin maihin lomalle, kun olimme neekerimaassa ja tuli tyttö vastaan ja meitä oli neljä sen kimpussa —

Mätätkö vettä! kiljui Edevart.

August haparoi äyskäriä, mutta hänessä ei ollut miestä sitä käyttämään. Synkät muistot olivat kokonaan vallanneet hänen mielensä ja hän pudisteli epätoivoisena päätään. Me hukumme! hän sanoi.

He olivat lähellä maata. Edevart huomasi kauhukseen, ettei hän ollut ottanut lukuun kovaa virtausta. Päästä yksi reivi! hän huusi kuin hengenhädässä, hän tahtoi siten antaa veneelle vähän enemmän vauhtia voidakseen ohjata sen jälleen ulos rantahyökyjen lähettyviltä.

August mahtoi älytä, mikä oli hätänä, totteli käskyä — ja vene totteli jälleen peräsintä. Kului neljännestunti, vene oli vettä puolillaan ja August alkoi vähin itsestään käyttää äyskäriä. Jos Edevart olisi voinut lähteä pois peräsimestä, hän olisi luultavasti heittänyt mereen joitakin nahkakimppuja, mutta siteiden katkomiseen olisi kulunut aikaa eikä hän uskaltanut mainita asiasta Augustille, joka oli noin perin avuton. Sen sijaan hän sanoi rohkaistakseen toveriaan: Se on oikein, mätä vain vettä!

Vähän ajan kuluttua aukesi saaren kupeeseen kuin kolo, se oli jo vaihtelua, kauempana oli uusi kolo, joka kasvoi kuiluksi, mustaksi kidaksi, Edevart käänsi päättävästi alemmas, käänsi peräsintä niin kauas kuin se suinkin meni ja ohjasi veneen suoraan tuohon mustaan kitaan. Se oli uhkayritys, vene saattoi siellä ruhjoutua palasiksi, kumpikaan ei tuntenut paikkaa; täydelleen onnenkauppaa; mutta Edevartin hermostunut rohkeus oli melkein lopussa, hän ei uskaltanut viipyä kauempaa aavalla merellä, hänen kasvonsa olivat harmaat. August taas nähdessään maata kummallakin puolella elpyi ja vilkastui jälleen, mätti ahkerasti vettä, tarttui keksiin ja istui siinä valmiina pelastamaan itsensä, jos tästä tulisi haaksirikko. Kun minä huudan, niin heitä sinä ankkuri! käski Edevart pysyen yhä edelleen huolellisena.

Heidän ei tarvinnut heittää ankkuria, heillä oli suorastaan hullun onni, eivät he kärsineet haaksirikkoa. Tuo musta hornankita, joka tunkeutui saaren sisään, kääntyi ja päättyi lahteen, siellä oli ennestään jo toinen vene, nelihanka, tyynellä vedellä vain yhden ankkurin varassa. Täällä ei ollut tuulta lainkaan, heidän täytyi lopuksi soutaa airoilla rantaan päästäkseen.

He olivat pelastuneet.

Edevartilla olisi nyt ollut syytä ylpeillä, mutta hän ei pitänyt lainkaan melua, suu oli veretön, näytti jäykäksi jäätyneeltä, eikä hän puhunut mitään. August teki, mitä tehtävä oli, vei köydenpään maalle ja sitoi veneen kiinni, viskasi siitä veden viimeiseen tippaan ja levitti purjeen kuivamaan. Kun kaikki oli tehty, karkaisi Edevart taas mielensä ja sanoi näyttääkseen rauhalliselta: Sinä puhuit neekereistä, mitä neekereitä ne olivat?

Niin, se oli kuuma maa, vastasi August hämillään ja ravisti päätään.
Mutta minkä sille enää mahtaa.

Edevart olisi ehkä tunnustellut miehen arempiakin kohtia eikä päästänyt tätä näin vähällä, mutta hän kun piti toveria arvossa, ei sentään viitsinyt, eikä sitä paitsi nyt juuri olisi jaksanutkaan. Hän ei enää ollut iso mies eikä varma itsestään, kuten äsken purjehdittaessa. Maalle tultuaan hän meni kerrassaan kurjaksi, jännitys laukesi, hän alkoi antaa ylen. Tämä tuli Augustille oikein otolliseen aikaan, niin että hän sai olla ensimmäisen kiusallisen tunnin rauhassa.

Voitko sinä pahoin? hän kysyi.

En, vastasi Edevart ja antoi ylen.

Näytti olevan pitkä matka ihmisiin ja asumuksiin, pieni venetalas täällä oli, mutta se oli puulukolla lukittu. August aikoi murtaa oven auki, mutta Edevart vastusteli. Niin siinä sitten kävi, että he istahtivat tuulensuojaan, söivät eväitään ja odottivat aamunkoittoa. Edevart reipastui, tahtoi saada tarkemmat tiedot toverin tunnustuksista, mutta August vastasi vältellen. Edevart ei suotta ollut kuuttatoista täyttänyt, hän ei voinut unohtaa neekerityttöä.

Mitä te sille teitte? hän kysyi.

Mitäkö me sille teimme? Emme mitään!

No, mutta olihan teitä neljä sen kimpussa?

Älä, sanoinko minä neljä? Älä sinä kysele. Se oli vain lapsi, niin että ymmärräthän sinä siitä, ettemme tehneet hänelle mitään. Se tuli tiellä vastaan.

Huusiko se? kysyi Edevart.

August ei vastannut siihen mitään, sanoi sen sijaan: Ei ollut sen suurempi kuin Ragna, joka on meillä. Mutta kuumissa maissa on asianlaita niin, että vaikka ne ovat vielä lapsia, ovat ne kuitenkin täysikasvuisia. Ne menevät Ragnan iässä naimisiin. Niin kummasti on ihmisten laita kuumissa maissa. Kas, tuossa on taas aurinko!

August laskeutui veneelle ja kantoi märimmät vuodat maalle kuivamaan. Hän oli tunnustanut syntinsä ja oli jälleen vapaa mies, nyt hän taas hoiti työnsä.

He lähtivät saaresta yöllä kauniilla säällä. Oli aivan tyyni, mutta päästyään ulos Raft-salmesta he saivat vetävän tuulen.

II

Markkinoilla oli liikettä ja hälinää. Aluksia ja veneitä oli suurempia ja pienempiä, ja lisää tuli päivällä ja yöllä. Talojen välissä kuhisi ihmisiä mustanaan; pari Namdalin miestä oli juonut vähän liikaa ja haastoi nyt tappelua. Itsekukin oli oma poliisinsa.

Edevartille oli sekä hauskaa että kehittävää päästä sinne, ja Augustin myydessä nahkakuormaa hän kuljeskeli siellä täällä katsellen kaikkea. Oli kauppoja, joissa myytiin hienoja ja karkeita tavaroita, summittain tavaraa ja paljon suurempi valikoima kuin Lofooteilla. Täällä oli nuorallatanssijoita, posetiivinsoittajia, villieläimiä, keilarata, katukaupustelijoita, karuselli, mustalaisia, jotka povasivat ihmisille, limonaati- ja kahvitarjoiluja, maailman lihavin nainen ja vasikka, jolla oli kaksi päätä. Ja täällä kierteli myös Papst, vanha kunnianarvoinen kellojuutalainen, jolla oli merkillinen taskuviitta; merkillinen mies.

Edevart pysytteli jonkin aikaa vanhan juutalaisen lähettyvillä, ei siksi, että olisi luullut kykenevänsä ostamaan tältä mitään, vaan sen vuoksi, että kiiltävät taskukellot olivat joka tapauksessa ihana näky. Kuinka rikas äijä mahtaa ollakaan, kun kannattaa pitää mukanaan noin paljon kelloja! ihmetteli Edevart itsekseen.

Ukko Papst oli kerrassaan kotiutunut Norjaan, vaikka hänen ehkä olisi paremmin kannattanut olla muualla. Hän oli kierrellyt Nordlandia kokonaisen ihmisiän, kävellyt kylästä kylään, käynyt kalastusasemilla, markkinapaikoilla. Norjaa hän puhui erinomaisesti, tunsi kaikki sanat, vaikka lausuikin ne hieman oudosti. Yleensä Papst oli kaikkialla mielellään nähty vieras, ihmiset tunsivat tuon lyhyen, paksun äijän, jolla oli ison mahansa päällä monen monet kellonperät. Hän huuteli nuorille ja vanhoille; rikkaille hänellä oli kultakelloja, köyhille halpoja hopeakelloja. Kauppaa tehdessään hän käytti erilaisia menetelmiä aina sen mukaan, minkälaatuinen oli ostaja.

Nuorille, joita viivyskeli hänen ympärillään silmät suurina katsellen hänen komeuttaan, Papst saattoi sanoa: On minulla hyvä kello sinullekin, kas tässä, ole hyvä ja pidä sitä kädessäsi! Kun sitten nuorukainen oli saanut kuulla hinnan ja heittänyt tykkänään ostoaikeet, kysyi Papst: Paljonko sinulla on? Nuorukainen ehkä mainitsi puolet tai vain kolmanneksen. Papst ei silloin hylännyt nuorukaista, ei suinkaan! Hän kävi ystävälliseksi ja myötätuntoiseksi, tuntui siltä kuin hän olisi tässä erikoisessa tapauksessa mennyt vielä tavallistakin pitemmälle ja itse lainannut pojalle hiukan rahoja, jotta tälle kävisi mahdolliseksi hankkia haluamansa kello; sattuipa silloin tällöin sellaistakin, että Papst suostui odottamaan loppuhintaa seuraavaan vuoteen. Sinä olet hyvää sukua ja rehellinen mies, hän sanoi, kyllä sinä maksat köyhälle juutalaiselle! Niin suureen ja uhrautuvaan luottamukseen ei poika voinut olla vastaamatta samalla mitalla, hän osoitti rehellisyyttä, jota ei kyllä tarvinnut jokapäiväisessä elämässä, ja maksoi seuraavana vuonna. Harvoin, jos milloinkaan, kävi niin, että Papst joutui petetyksi.

Sillä tavalla vanha kellojuutalainen menetteli, hoiti kiertävää liikettään vuodesta toiseen aina yhtä levollisena ja arvokkaana. Hän petkutti, milloin taisi, mutta jos hänet saatiin siitä kiinni, hän oikaisi hyväntahtoisesti kepposensa, tosin joskus uudella kepposella.

Hänellä oli hyvä silmä kehuskelijoihin, jotka tarkoin tutkivat kelloa ja olivat olevinaan oikein aikamoisia kellontuntijoita — heitä Papst petti mielihyvin. Niin, nämä olivat olevinaan jos jotakin ja puhuttelivat häntä tuttavallisesti Moosekseksi: No, Mooses, onko teillä tänään minulle hyvää kelloa? sanoi tuollainen tuntija. Papst otti kellon taskustaan ja näytteli sitä ostonhaluiselle täydessä valossa. Katsele sitä! sanoi hän. Mies katseli kelloa, avasi sen ja kysyi, oliko se hyvä. Hyväkö? vastasi Papst, minulla on itselläni samanlainen omassa taskussani, katso itse! Ja hän antoi jonkin omista taskukelloistaan verrattavaksi. Sitten oli sovittava hinnasta. Papst pyysi runsaasti hintaa kaikilta, mutta kehuskelijoilta, jotka olivat olevinaan kellontuntijoita, hän pyysi kaksinkertaista hintaa; jos hänelle sitten tarjottiin puolet, näytti hänen murheellinen muotonsa ikään kuin vielä masentuneemmalta, kun maailmassa olikin niin paljon pahuutta; hän otti kellon takaisin, eikä sinä päivänä syntynyt kauppaa.

Mutta ostaja tunsi Papstin ihmisten puheista, hän ilmestyi myöhemmin uudelleen, ja Papstkin tunsi miehen. Tarjotkaa vielä kerran! hän kehoitti. Mies saattoi lisätä joitakin killinkejä tai neljännestalarin, mutta ei, ei, ei mitenkään! sanoi Papst ja otti kellon uudelleen esiin, näytteli sitä, avasi sen, painoi kiinni ja pisti sitten taskuunsa. Mutta jos mies sitten näytti heittävän kaiken sikseen ja lähtevän tiehensä, huokasi Papst syvään tämän maailman pahuutta ja teki kaupat. Hän myi tappiolla, tappiolla, tappiolla! Tämä vie vielä hänet häviöön, mutta minkä sille mahtoi! Kun mies oli lukenut hänelle rahat kouraan, otti Papst kellon esiin ja ojensi sen ostajalle. Se oli kirkas ja kaunis, kuoressa oli hieno kaiverrus, se tikitti suurenmoisesti — mutta se ei ollutkaan sama kapine, Papst oli pistänyt kätensä johonkin salataskuunsa ja ottanut sieltä toisen kellon, joka oli samannäköinen, mutta halvempaa laatua.

Mutta saattoihan kehuskelija tosiaan olla ovela mies, ja kun lisäksi hänen epäluulonsa olivat täten heränneet, hän ehkä sai Papstin kiinni petkutuksesta ja alkoi pitää siitä suurta melua. Silloin Papst ravistaa päätään omalle tyhmyydelleen ja sanoo: Nyt näen, etten tosiaan tiedä sinua terävämpää miestä! Itse en huomannut sitä, mutta sinäpä huomasit! Ja rauhoittaakseen ostajaa hän antaa hänelle oman taskukellonsa, mitä mies pitää varmana takeena. Mutta pois lähtiessään hänellä onkin taskussaan kolmas halpa kello.

Täällä markkinoilla Edevart jälleen näki armenialaisen, kotona tapaamansa posetiivinsoittajan, ja unkarilainen näkyi yhä olevan hänen seurassaan. Hän tapasi kaverukset kerran iltapäivällä laivalaiturin luona; olivat asettuneet paikkaan, josta kulki ohi paljon väkeä, ja soittivat ja näyttelivät kaikin voimin.

Toverukset eivät olleet niin suuresti muuttuneet, ettei heitä olisi tuntenut, vaikka olikin kulunut kolme vuotta siitä kun näyttäytyivät Edevartin kotikujilla. Armenialaisen molempien silmien ympärykset olivat vain käyneet sinisiksi, joten hän siis nyt oli aivan sokea. Miesparka, jonka täytyi kulkea posetiivinsoittajana vieraassa maassa, se oli hänen kohtalonsa! Toiset säälivät raukkaa ja pistivät killinkejä kerjäläispojan maljaan, lapsia ja nuorisoa kerääntyi täälläkin tuon ihmeellisen soittopelin ja kullalta kimmeltävän Napoleonin ja tämän komeiden kenraalien ympärille.

Minä tunnen heidät, kuiskasi Edevart vierustoverilleen, olen nähnyt heidät ennenkin! Ja kääntyen suoraan soittoniekan puoleen hän kysyi: Oletteko käynyt sokeaksi?

Niin olen, sokeaksi, olen käynyt, mies vastasi surumielisesti päätään ravistaen.

Sitä minä en usko, sanoi Edevart. Sillä hän oli varmasti huomannut kunnon armenialaisen katsoneen häneen hänen kysyessään.

Nyt astui unkarilainen paikalle ja puhui isoon ääneen, alkaen vanhaan tapaansa lyödä ja tuuppia ja kolhia toveriaan, niin että katsojat äkkiä pelästyivät ja kaikkosivat pakoon ja huusivat täysi-ikäisiä menemään apuun. Hyvä, täällä oli jokainen oma poliisinsa. Lähellä seisoi Namdalin miehiä, näistä pari iski kouransa unkarilaisen kaulukseen ja nosti hänet päänsä päälle ilmaan uhitellen ja ilkkuen, että hän oli kapalolapsi ja että nyt hänet heitetään mereen. Kaksi miestä oli tietysti liikaa unkarilaiselle, hän sätkytteli hetken aikaa vastaan ja koetti rimpuilla itseään irti, mutta lannistui sitten ja rupesi rukoilemaan armoa. Namdalilaiset olivat armollisia; saatuaan miehestä näin täydellisen voiton he potkaisivat häntä takapuoleen ja antoivat hänen painua tiehensä. Jäivät vielä seisomaan ja hymyillen katsomaan hänen jälkeensä, eikä heidän kehumisellaan ollut mitään määrää: he olisivat tehneet hänestä pöperöä ja syöttäneet hänet kanoille!

Namdalilaiset kääntyivät nyt pahoinpidellyn soittoniekan puoleen saadakseen häneltä kiitokset. Mutta tämä ei kiittänyt, seisoi vain ja päivitteli itsekseen ja pyyhkieli poskeaan.

Oletkos nähnyt noin kummaa verta? ihmettelivät namdalilaiset keskenään; aivan kuin siihen olisi sekoitettu sinistä joukkoon!

Ei se ole verta, sanoi Edevart, hän vain tuhrii sitä kasvoihinsa. Olen nähnyt nämä miehet ennenkin.

Eikö se ole verta? Ei ole. Eikä hän ole sokeakaan.

Joukosta kuuluva ääni rupesi Edevartia kannattamaan: Ei, ei tämä mies ole sokea. Minä olen nähnyt nämä veijarit Ruijassa, he tekivät siellä samat temput saadakseen meidät antamaan rahaa.

Namdalilaiset astuivat aivan miehen luo ja silmäilivät häntä tarkkaan.
Etkö ole sokea? kysyivät he.

Mies voivotteli ja vastasi: Kyllä, olen sokea. Ihan varmasti.

Yksi miehistä tempasi puukon ja oli lyövinään. Sokea räpäytti silmiään ja ponnahti kauhistuneena askelen taaksepäin. Ei, ei hän kestänyt koetusta. Kiireen vilkkaa hän rupesi nostamaan posetiivia selkäänsä paetakseen pois paikalta. Namdalilaiset laskivat raukan menemään, mutta näyttivät tuntevan itsensä noloiksi, kun eivät tehneetkään hänelle mitään, vaan olivat puuttuneet kerta kaikkiaan naurettavaan juttuun, joka ei ollut edes nyrkiniskun arvoinen. He seisoivat siinä hämillään, käsiään taskuun työntäen ja ottaen ne jälleen pois. Eivätkö he totisesti olleetkin aikoneet heittää mereen väärää miestä!

Laputa tiehesi! he komensivat. Ethän sinä ole sen sokeampi kuin mekään.

Olenpas, mutisi armenialainen, olen melkein sokea, hyvin sokea.

Laputa tiehesi, kuuletko!

Muukalaiset lähtivät tiehensä. Heidän esiintymisensä oli täällä käynyt mahdottomaksi, armenialainen ja hänen toverinsa katosivat markkinoilta. He lähtivät Hädelsen poikki Melbohon, soittivat taloissa, tekivät temppujaan ja keinottelivat eteenpäin vähän kerrallaan. Mitäpä he voivat muutakaan? He olivat ihmisiä ja raahustivat eteenpäin, miten parhaiten taisivat, ja elivät kunnes kuolivat…

Augustin elämään liittyi sittenkin enemmän elämyksiä ja seikkailuja. Hän katosi kerran aamulla Edevartin silmistä rannassa, jossa he olivat maanneet yön veneessä, sitten Edevart ei nähnyt häntä ennen kuin vasta seuraavana päivänä iltapuolella. Silloin August oli päissään ja iloisella tuulella. No se August, se vasta osasi… nyt oli meripoika taas laskenut itsensä rantalomalle!

Hän luoviskeli pitkin katua, jolla Edevart seisoi tuijottaen vanhaan Papstiin ja tämän kelloihin. August oli iloinen kuin kolmen markan hevonen, naama punoitti ja hän puhui itsekseen englantia. Hänellä oli kiiltävä kultasormus, jonka oli ostanut, ja kaulassa jotakin silkkiä, joka varmaankin oli naisia varten hankittu, ainakin siinä oli ripsuja.

Kun Augustin silmät osuivat Edevartiin, hän nyökkäsi tätä tulemaan luokseen ja kysyi: Oletko saanut mitään suuhusi? Tule, mennään yhteen paikkaan, jonka minä tiedän!

He menivät ravintolaan, jossa sai voileipiä ja lämpimiä ruokia, ja kävivät istumaan. Liikettä hoiti naisihminen nuoren tytön kanssa kahden. August oli täällä tuttu, hän taputteli tyttöä käsivarrelle ja nimitteli tätä hentukseen. Tuo, Mattea, tänne minun pulloni! Sitten hän kääntyi Edevartiin päin ja käski tätä pyytämään mitä vain: Ei ole maailmassa ruokaa, joka olisi sinulle liian hyvää, ja minun henttuni, tämä Mattea, kiikuttaa sen tänne, you bet!

Ja Mattea toi ruokaa ja viinapullon.

Heidän syödessään August selitti, miksi hän oli ollut poissa. Hän oli luovuttanut nahat trondheimilaiselle Klem, Hansen & Co:lle ja oli sitten tahtonut suoda itselleen hauskan päivän. Oli tavannut muutamia hyviä tovereita. Edevart kysyi: Paljonko sait nahoistasi? Kuinka luonnisti?

Paljon sain, vastasi August. Hän ei ollut kuvitellutkaan saavansa niin uskomattoman paljon! Ja nyt hän selitti edelleen, että koska hän oli mennyt kihloihin, niin ehkei hän joutanutkaan enää tulemaan veneellä kotiin.

Edevart säpsähti: En minä voi yksin sillä lähteä kotiin.

Yksinkö? Ei se ole tarkoituksenikaan. Minä mieluummin ostan sen veneen.

Mutta sehän ei ollut kaupan?

August vastasi ylimielisesti: Älä sinä sitä sure.

He söivät ja ottivat naukkuja ja juttelivat, August väliin rallatteli.
Edevart ei ollut vielä koskaan ollut näin ylellisissä pidoissa.
Olisivatpa köyhät kotikyläläiset nähneet kaiken tämän hyvyyden!

Niin, mutta mitä sinä veneellä teet? kysyi Edevart.

Sitä August juuri olikin tuuminut. Hän tietenkin tahtoi ostaa sen vain siksi, ettei tarvitsisi lähteä viemään sitä kotiin eikä erota hentusta, ehkäpä tulomatkalla koettu pelkokin vielä muistui mieleen. Mutta missään tapauksessa hän ei tahtonut pohtia vakavia kysymyksiä nyt, kun ajatukset olivat hummaamisessa ja ilonpidossa. Katsos Matteaa, hän kehoitteli, nätti tyttö! Hän on sen paksun kultasormuksen arvoinen, jonka hänelle annoin. Eikös olekin paksu?

August, joka tavallisesti oli varsin harvasanainen, kävi puheliaaksi, ja hän puhui tavallista kevyemmin, ryypyt tekivät tehtävänsä, ajatukset juoksivat ravakammin, hän hymyili kultahampaillaan ja oli päässyt oikein vauhtiin.

Ravintolaan tuli kaksi nuorta poikaa, joiden silmissä August tahtoi näyttää mahtavalta mieheltä. Hän alkoi puhua muista maailman paikoista, lämpimistä maista. Intiassa ihmiset käyttivät nilkassa renkaita, puhdasta kultaa, ei lukkoa minkäänlaista, ne taottiin itse ruumiin päälle, ja sitä paitsi timantteja ja helyjä, jotta ne helisivät. Mutta kerran katkesi naiselta nilkka ja rengas täytyi viilata poikki, jotta sääri saatiin lastoihin!

Tulkaa tänne ottamaan ryyppy kahvinne kera hän huusi molemmille pojille. Hänen täytyi saada jakaa toisillekin, hän ei tahtonut olla yksin autuas, eikä Edevart kuluttanut suuriakaan. Maljanne, pojat! Minä olen kulkenut laajalti, tietäkää se, olen purjehtinut maailman ympäri ja käsitän hyvin, että Kalkutta ja Sidney ja muut semmoiset nimet ovat teille vieraita. Mutta tässä minä nyt istun tällä jakkaralla, niinkuin näette. Mitä varten te luulette minun tänne tulleen? Toin nahkoja. Jaa-a. Minä olen liikemies. Ja sen verran uskallan sanoa, että nahkakauppa ei olekaan käsityötä, jossa nahat lisääntyvät. Kysykää vain toveriltani, joka istuu tuossa, mimmoisen lastin me toimme! Se on totta, Edevart, sanoi hän äkkiä, minunhan pitää maksaa sinun palkkasi!

Edevart vastasi hämillään: Se ei nouse suuriinkaan, olen saanut niin paljon ennakkoa.

August otti taskustaan paksun lompakon ja luki hänelle rahat kouraan eikä suinkaan kitsastellen. Kas tässä! hän sanoi, jos näin on sinusta hyvä, niin tässä on!

Edevart kiitti vielä ujommin ja sanoi, että siinä oli paljon, hän oli saanut paljon enemmän kuin pitikään.

Niin, sanoi August, asianlaita on nyt sillä tavalla, että minä suon ne sinulle. Hän huusi Mattean ja kysyi, eikö hänellä ollut toinenkin pullo.

Ei ole, vastasi tyttö.

Tuo se toinen pullo! käski August rehevän ystävällisesti ja tarttui Matteaa käsivarteen. Kun tyttö arasteli, hän pusersi vain kovemmin sanoen: Kuta itsepintaisemmin sinä huudat, sitä pahemmaksi minä käyn.

Anna minun olla! huusi tyttö kasvot punoittaen.

Mutta Augustpa ei antanutkaan tytön olla ennen kuin tämä oli luvannut tuoda toisen pullon. Kaiken kaikkiaan August käsitteli tyttöä tiukasti, vähintäkään kursailematta, ikään kuin tämä olisi häneen verrattuna ollut tuiki vähäpätöinen olento, ei enempää kuin yksi hänen kylkiluistaan. Kaunis suhde kihlautuneiden kesken! Ja tuo nyt sikareja, ekstra hyviä sikareja meille kaikille!

Nuorukaisista toinen näytti olevan tytön hyvä tuttu. He pitivät keskenään silmäpeliä, ja nuori Mattea nojasi toista kättään tarpeettoman hellästi pojan olkapäähän kurkottaessaan toista kättään ottaakseen pöydältä jotakin. August ei huomannut mitään, hän yhä yltyi yltymistään, kävi kovin omahyväiseksi ja tyhmänylpeäksi, suurpohataksi ja hurjastelijaksi. Hän alkoi kertoa, kuinka kerran syntyi kuunarissa tappelu, mikä ehkä kokonaan oli omatekoista juttua, kuinka malaiji oli tarttunut puukkoon ja ollut vähällä pistää perämiehen kuoliaaksi, mutta sitten August oli sohaissut malspiikin malaijin mahaan —

August vaikeni.

Jukoliste! huusi toinen nuorukaisista. Mutta kuinkas sitten kävi?

August valmistautui tekemään syvällistä opetusta omasta jutustaan ja sanoi: Odotas vähän, kunnes muistelen! Kuinkako kävi! Joo, mies kierähti kannella ympäri seitsemän, kahdeksan kertaa ja nousi sitten taas pystyyn, malspiikki mahassa —

Hyi! kauhistelivat kuulijat.

Niin, sanoi August itsekin järkyttyneenä ja ravistaen päätään, oli ehkä ylittänyt omat odotuksensa.

Mutta murhasitteko te hänet? kysyivät pojat, joita mokoma kertomus pöyristytti.

August perääntyi. Siinä nyt Matteakin seisoi kuuntelemassa, eikä August tahtonut olla hirviö ja murhamies: En minä häntä tappanut. Ei semmoinen muhamettilainen ja malaiji niin vähästä kuole, vaikka saakin raudankappaleen mahaansa. Ei, hän käveli malspiikki mahassaan siksi kunnes päästiin ensi satamassa lääkäriin.

Miksei hän vetänyt sitä pois?

Ei, nähkääs, silloin veri olisi juossut kuiviin ja hän olisi kuollut…

Uusia juttuja ja monta hullua tapausta pitkin iltapäivää. Aika kului. Edevart ajatteli kaikkea asiallisesti ja kysyi: Oletko kirjoittanut veneestä kotiin?

En ole kirjoittanut, vastasi August, enkä kirjoitakaan, lähetän vain sähkösanoman: kiireellisen sähkösanoman, vastaus maksettu, siinä koko juttu. — Niin, me, jotka olemme olleet maailmalla, käytämme lennätintä. Mattea, tuopa meille kahvia!

Mutta ennen kuin kahvi tuli alkoi Augustin naama venyä pitkäksi ja käydä kalmankalpeaksi ja hänen täytyi käydä ulkona. August kuoma ei nähkääs ollut suinkaan juopporatti, ei sinnepäinkään, hän ei kestänyt viinaa, hän piti hauskaa. Kun sattui olemaan siihen suotuisa tilaisuus, iloinen hetki tempasi tuon huolettoman pojan pyörteeseensä. Hän oli merta kyntänyt ja äestänyt ja korjannut myös sadon ja joka kerran maissa lomalla käydessään hän kylvi itsensä uudelleen. Niin asia oli. Hän itse huomasi sen liiankin hyvin eikä hänen ollut tapana sitä salailla.

Hän sai mutistuksi: Tulen pian takaisin! ja lähti.

Edevart meni hänen jäljessään ulos: Tulisit veneeseen ja panisit vähäksi aikaa maata.

Maatako? Mitä sinä ajattelet? En toki!

Jos panet maata, se haihtuu taas nopeasti.

August vastasi yksinkertaisesti ja uppiniskaisesti: Mikä haihtuisi nopeasti? En minä ole humalassa. Se oli se sikari —

Edevart: Mitenhän olisi, jos nukkuisit hetken? Toivoisin, että tekisit niin.

August vakavasti: Nukkuisin — keskellä päivää? Ei puhettakaan! Ei, Augustiin eivät pystyneet semmoiset uudenaikaiset aatteet, ja hän oli niinkuin muutkin humaltuneet sitä mieltä, ettei hän ollut ensinkään humalassa, vaan aivan selvä, suurenmoisen selvä mies, se oli vain se sikari, hylky —

Mutta hän toipui ulkoilmassa nopeasti, kasvoihin tuli jälleen väriä, jalat kantoivat taas. He lähtivät molemmat takaisin ravintolaan.

Sielläkös heitä kohtasi näky: se kirottu nuori poika ja Mattea seisoivat nurkassa ja puristelivat toisiaan ihan julkisesti.

Tämä näky se oli syynä siihen, että jakkara äkkiä singahti kattoon ja putosi pöydälle ja rikkoi kuppeja ja laseja. Ensin se. Sitten August tempasi käteensä pöydältä pöytäveitsen ja hyppäsi nurkkaan armastelevan parin kimppuun. Se vaikutti heti: nuorukainen kiljaisi kauhuissaan, päästi tytön irti ja ryntäsi ovelle; ja samassa toverikin juoksi ulos hänen jäljessään. Ravintola tyhjeni melkein tyhjäksi, ei ollut enää ketään muuta, kenen kimppuun hyökätä. August jäi tuijottamaan henttuunsa, aseettomana miekanheiluttajana, tylsänä, sanattomana ja typeränä.

Ei se ollut mitään! sanoi Mattea koettaen hymyillä.

Emäntä tuli keittiöstä hieman peloissaan vaatien olemaan hiljaa hänen talossaan. Hän ei suoraan ajanut uloskaan Augustin kaltaista miestä, hyvää luvattoman viinan kuluttajaa, mutta hänen täytyi nyt kuitenkin pyytää tätä olemaan kiltisti, maksamaan ja lähtemään pois. Saattoihan August sitten palata takaisin.

Antakaa tuo veitsi minulle!

August oli todella vielä sen näköinen kuin olisi yhä tahtonut tehdä lopun muutamasta miehestä, mutta vähitellen hän talttui. Eihän tässä nyt oltu karhuntapossakaan; hän ojensi voittoisan sapelinsa emännälle.

Mattea puuttui jälleen puheeseen: Ei se ollut mitään, ymmärräthän, minä juuri ja juuri tunnen hänet, hän on Ofootista, laivurin poika. Hänen nimensä on Nils.

Jaha, vai niin -? sopersi August.

Emme me tehneet mitään, juttelimme vain, intti Mattea. Emme tehneet yhtikäs mitään.

Eikö hän suudellut sinua? Näinhän minä.

Ei, ei, hulluko sinä olet! huudahti Mattea. Se oli paljasta pilaa. Lopulta Mattea puhui, ikään kuin hän tuskin olisi ollut koko päivänä Nilsin kanssa siinä nurkassa, ja tämä sai Augustin aivan päästään pyörälle ja typerryksiin. Niin, no, eihän hänellä ollut päässään kovin monta silmää, kaksi korkeintaan, mutta niillä hän toki näki! Mutta Mattea hääri hänen ympärillään, puhui hänelle nöyrästi ja sai hänet taas istuutumaan maksaessaan. Kun August puhui uudesta pullosta, joka piti saada mukaan, se annettiin hänelle, ja kun hän kietaisi kätensä tytön vyötäisille ja pyysi pientä hellää ystävyyden osoitusta, hän sai senkin. Sanalla sanoen, Mattea ei olisi voinut olla rakkaampi. Ja tämä näyttikin lohduttavan Augustia.

Mutta hänen noustessaan lähteäkseen näytti kiukku taas saavan hänet valtaansa ja hän vaati tyttöä vannomaan, ettei huoli Nilsistä eikä kenestäkään muusta koko maailmassa —

Kyllä! vastasi tyttö paikalla. Sen vannon, sen saat uskoa.

Niin — sillä jollet niin tee, saat antaa sormuksen takaisin, sanoi
August.

Tyttö oli vetävinään sormusta sormestaan ja rupesi itkeä tuhertamaan. Moinen taipuvaisuus teki Augustiin huomattavan hyvän vaikutuksen, ei puuttunut paljoa ettei hän itsekin olisi alkanut kyyneliä vuodattaa, ja hän sanoi: Saat pitää sormuksen toistaiseksi! Eikös se ollut niin, hän kysyi Edevartilta, että hän on nyt luvannut minulle ikipäiviksi uskollisuutta ja rakkautta?

Edevart piti sitä suurena kunniana, että hänkin sai olla mukana leikissä, ja vastasi: Niin juuri, olinhan minä tässä todistajana.

Saat panna pääsi pantiksi siitä, että asia on niin! vastasi Matteakin liikutuksesta itkien. Minä en enää tässä maailmassa katso häneen, en minuuttiakaan!

Sitten saat pitää sormuksen! vastasi August auliisti.

Mutta Edevart näytti kuitenkin pitävän toverinsa kihlausta hiukan epävarmana. Heidän ollessaan lennätintoimistossa hän kysyi hiljaa, eikö ollut parempi jättää sähkösanoman lähettäminen huomiseen? Vai miltä sinusta itsestäsi tuntuu? hän lisäsi, peläten loukkaavansa miestä, joka oli purjehtinut maailman ympäri.

Ei, nyt minä ostan sen veneen! vastasi August jyrkästi. Kuulithan sinä, mitä tyttö lupasi!

Mutta miten minä pääsen kotiin?

Höyrylaivalla, vastasi August. Hän tuhrasi pilalle monta lomaketta, sai sähkösanoman vihdoinkin valmiiksi ja lähetti sen, vastaus maksettu. Hän oli nyt jonkin verran selvinnyt.

Lähdetäänkö nyt sitten veneelle ja rupeaako August levolle, nukkumaan? Ei, tuhatkertaa ei! Hän on vapaa mies, hän on itse aikansa määrääjä, ja hänellä on rahoja taskussaan. Eipä silti, että hän olisi aikonut sirotella rikkauttaan ympärilleenkään ja ostaa hyödyttömiä tavaroita, mutta hän halusi esimerkiksi hankkia mustan verkatakin, jota saattaisi käyttää sulhastakkinaan, ja kauan hän oli kaivannut revolveriakin —

Mikä se on? kysyi Edevart.

Etkö sinä tiedä? Sillä ammutaan. Pistooli.

Eikö pyssy olisi parempi? Mistäpä minä tiedän.

Ei ole. Se ei mahdu taskuun. Olisipahan minulla pöytäveitsen asemesta vain ollut revolveri, niin olisit nähnyt! August selitti vielä, mitä kaikkea muuta hän tarvitsi: Kellonperistä oli kultaus kulunut pois, ulkomailla ei vähäpätöisinkään kapteeni eikä perämies käyttäisi semmoisia — pois ne ja uudet tilalle. Hän tahtoi näyttää Mattealle, mikä hän oli miehiään! Jossakin kaupassa hän oli vielä huomannut hanurin, jossa oli kaksi riviä näppäimiä ja paksut silkkilenkit, vallan erinomaisen pelin, joka häntä miellytti.

Mutta osaatko sinä soittaa? kysyi Edevart.

August vastasi paremmuutensa tietäen: Niin, mitäs luulet?

Edevart ei uskonut, hän epäili. Mutta oli se sentään mies tuo August, jos vielä osaisi soittaakin!

Edevart ei aikonut ostaa niin muhkeita kapineita kuin hänen toverinsa oli luetellut, mutta oli hänkin suunnitellut, mitä hankkisi: monivärisen paidan, jossa oli rinnassa punonnaisia, lakin, jossa kiiltonahkainen lippa. Jos nimittäin kannatti. Kummallekin sisarelle täytyi ostaa hamekangas, pikkusiskojen oli tapana kiittää kädestä, kun saivat jotakin, kainoudesta sanattomina.

Kun Edevart oli illalla mennyt makuulle, tuli Augustkin veneeseen ja ryömi hänkin purjeen alle. Hän oli kuin olikin ostanut sekä hanurin että kultaiset kellonperät, ja Edevartille hän tarjosi sikarin täydestä laatikosta.

Ostitko takin? kysyi Edevart.

August löi huudahtaen polveensa. Se unohtui! Niin, niin, mutta ehtiihän sen vielä huomennakin. Muuten nämä olivat kurjat markkinat siihen verraten, mihin hän oli tottunut, mistään ei voinut saada revolveria.

Aamulla August meni maihin sanoen lähtevänsä ostamaan takkia ja sitten palaavansa takaisin, sillä oli viimeinen markkinapäivä. Hyvä. Edevart odotti, mutta Augustia ei kuulunut. Edevart odotti puoleenpäivään asti, sitten hänkin meni maihin ja lähti kuljeskelemaan paikasta toiseen. Hän pysähtyi kuten tavallisestikin kellojuutalaisen kohdalle.

Mistä sinä olet? kysyi Papst.

Edevart selitti.

Kenen poika olet?

Edevart mainitsi vanhempansa, mutta Papst ei tuntenut heitä. Hän kyseli, mitä poika täällä teki, kuinka vanha hän oli, mikä hänen nimensä oli, aikoiko hän talvella lähteä Lofooteille, ja Edevart vastaili ja selitteli. Kysyttyään kysyttävänsä Papst kääntyi toisten puoleen.

Augustia ei näkynyt missään. Edevart meni Mattean ravintolaan, August oli ollut siellä tänään kahdesti, mutta oli taas lähtenyt tiehensä, oli ollut kovin hienona, ihka uusi musta verkatakki oli hänellä ollut ja kultavitjat, niin tyttö kertoi. Edevart odotti toveriaan ravintolassa hyvän aikaa, mutta lähti sitten jälleen tiehensä.

Kauppiaat olivat nyt touhussa kokoillessaan myymättä jääneitä tavaroitaan ja valmistautuessaan kotimatkalle. He olisivat antaneet Edevartille lukemattomia tavaroita pilahinnasta, kaulaliinan, silat ja pitkävartisen piipun. Tule katsomaan, ennen kuin pakkaan ne kokoon, ole hyvä! Tässä on ensi luokan partaveitsi, sitä näyt tarvitsevan, saat sen millä hinnalla vain tahdot, melkein ilmaiseksi! Edevartin poskiin oli alkanut nousta sakeaan maitohaivenia ja hän osti partaveitsen, mutta punastui samassa ja häpesi kovin.

August tuli illalla veneeseen. Hieno hän kyllä oli, kun oli uusi takki, mutta mieliala oli lamassa, mistä sitten lienee johtunutkaan. Epäilemättä humalan jälkiturtumuksetkin vaikuttivat osaltaan. Edevart kysyi heti, oliko hän saanut vastausta sähkösanomaan? Ei ollut saanut. Olikos hän käynyt kysymässä? Ei ollut tehnyt sitäkään.

Edevart katseli toveriaan. Tämän silmien sini oli ikään kuin haalistunut vetiseksi ja valuvaksi ja kasvot olivat kelmeät. Edevart tunsi, että Augustin oli nyt paras mennä maata.

Jouduin muutamien miesten sakkiin, jotka pelasivat korttia.

Jaha, ja hävisit?

Hävisin, mitä pirun vehkeitä heillä lienee ollut. Mutta en minä paljoa hävinnyt. Mitä minun pitikään sanoa: oletko tänään etsinyt minua?

Olen. Ja kysyin Mattealtakin.

No mitä hän sanoi?

Sanoi sinun olleen kovin hienona. Ei ollut koko maailmassa nähnyt mitään niin hienoa.

Niin, sanoi August siihen, kun minä ostan jotakin, sen pitää aina olla parasta lajia!

He puhuivat kultaperien hinnasta, se oli jymy hinta, ja Edevart halusi nähdä ne vielä kerran. Mutta niitä ei näytetty. Ei, sanoi August, olisinpa hyvilläni, jollen olisi niitä milloinkaan ostanut, sillä nyt ne ovat menneet sen tien!

Menneet? Hävisitkö nekin?

Mutta kello minulla on, sanoi August ja kääntyi pois huulet hieman vavahdellen.

Panisit maata, sanoi Edevart.

August ei ollut nytkään kuulevinaan. Hän oli joutunut sille asteelle, ettei maatapano enää tuntunut hyvältä; hän oli kohmeloinen ja perin masentunut.

Mutta kun Edevart aamulla heräsi, oli uupumus kuitenkin voittanut toverin, tämä istui veneessä tuhdolla täysissä pukimissa, nukkui, harmaana kuin kuollut ruumis.

Laivat ja veneet olivat aamuhämärissä lähteneet satamasta, pieni höyry puhkui rantasillan ääressä ottamassa matkustajia ja tavaralaatikoita. Edevartkin olisi voinut mennä laivaan, mutta päätti itsekseen käydä ensin kiireesti maissa tiedustelemassa sähkösanomaa. Se olikin tullut, hän sai sen haltuunsa ja juoksi viemään sitä veneelle. August istui yhä samalla tuhdolla, oli nyt herännyt ja luki rahojaan.

Tässä on sähkösanoma, sanoi Edevart.

August vastasi: Vai on. Ei siitä ole enää väliä.

Etkö tahdo katsoa, mitä siinä on?

En välitä. Nakkaa mereen.

Sinäpä kummallinen olet! arveli Edevart nöyrästi. Hän loi katseensa pieneen höyryyn sanoen: Eikös tuo ole se laiva, jossa minun piti lähteä kotiin.

August vain huokasi ja istui ajatuksissaan.

Sillä mitä minä täällä sitten enää teen, jatkoi Edevart alkaen kokoilla vähiä kamppeitaan.

Ei ole kiirettä, sanoi August.

Eikö ole kiirettä?

August repäisi auki sähkösanoman ja luki sen tai oli lukevinaan. Sen minä arvasinkin! hän huudahti heti. Karolus voi mielestään pyytää veneestään vaikka kuinka häpeämätöntä hintaa, katsohan vain!

Edevart lukea tankkasi sähkösanoman ymmärtämättä muuta kuin että hinta oli kohtuullinen, uudesta kahdeksanhangasta kaikkine varusteineen. August sanoi: Ei, mieluummin purjehditaan sillä kahden kotiin ja jätetään se hänelle.

Tämähän oli aivan toista eikä suinkaan vastoin Edevartin mieltä, kaukana siitä. August oli taas laskeutunut maan päälle ja tullut järkiinsä.

Päivemmällä hän laskeutui vieläkin alemmaksi, jopa painui lyttyyn: Mattea oli mennyt! Kun molemmat toverukset lähtivät hakemaan vähän lämmintä ruokaa, ravintola olikin tyhjä, keittiössä paljaat seinät jäljellä, hella kylmänä, emäntä poissa, Mattea tiessään.

August puhkesi tyhmistyneenä puhumaan: Mitäh? — onko mokomaa nähty?

Ovat ehkä matkustaneet pois, tuumi Edevart.

August: Matkustaneetko pois? Ei suinkaan. Lähdetään etsimään!

He lähtivät ulos ja rupesivat etsimään, ja Augustilla oli mukanaan hanurikin, hän kun aikoi soittaa Mattealle. Naapureilta he eivät voineet kysyä, naapureita ei enää ollut, melkein kaikki puodit olivat näet tyhjinä. He etsivät koko markkinapaikan tapaamatta enää juuri ristinsielua, sitten he menivät laivalaiturille, ja nyt jo pikku höyrykin oli lähtenyt.

August, petetty nuorukainen, pani tämän niin pahakseen, että häntä täytyi lohduttaa. Hän pysähtyi silloin tällöin, pysytteli ääneti, ei puhunut eikä pukahtanut. Edevart sanoi: Niin, niin, mutta ehkä oli sinulle parasta, näin, en osaa sanoa, mutta hän kun oli semmoinen —

August ei vastannut.

Edevart huudahti äkkiä: Mutta hänhän vei sormuksen!

Mistä se oli kotoisin, tiedätkö sitä? kysyi August synkkänä.

Mistä minä sen tietäisin! Etkö sinä itse tiedä?

Terve menoa vain sormus, se ei vielä olisi koko maailman asia, sanoi
August. Mutta hän sai eilen kellonikin.

Edevart oli kuin pilvistä pudonnut: Sinä kait lasket leikkiä!

Augustpa ei laskenut leikkiä, hän ei suinkaan nähnyt tässä mitään naurun aihetta, oli kerrassaan typertynyt. Edevartin oli pidettävä huoli välttämättömimmistä matkaeväistä ja kaiken kaikkiaan olla taas johtajana, toisesta ei ollut mihinkään.

Ja Augustin surkeus yhä yltyi siitä luonnollisesta syystä, että heille alkoi tiukka työ. Hadselvuonon poikki tuuli veti kutakuinkin, mutta siihenpä se jäikin, heidän täytyi raskailla kahdeksanhangan airoilla soutaa kiskoa koko pitkä Raft-salmi. Augustin tämä pani koville, hän veteli niin, että oli likomärkänä ja nakkasi päältään vaatekappaleen toisensa perästä. Ja kun vihdoin oli laitettu illallista, hän vain kävi veneeseen selälleen jaksamatta tehdä muuta.

Eikö sinulla ole sen vertaa, että saisit ryypyn? kysyi Edevart. Olen kuullut sen auttavan.

Mutta August ei ollut juoppo. Humalan jälkeen hän ei voinut kohentaa itseään kuntoon uusilla ryypyillä, päinvastoin, hän ei voinut ajatella sitä keinoa tuntematta inhoa.

Äkkiä August kysyi: Mitäs minä teen kotona?

Edevart vastasi hetken kuluttua: Mitäkö me teemme kotona? Täytyy ensinnäkin toimittaa vene takaisin.

Sinä voit sanoa niin, minä en.

Miten niin?

August nojaa kyynärpäähänsä ja vastaa epätoivoissaan: No minä kerron sinulle: En kykene maksamaan veneen vuokraa.

Edevart istui hyvän aikaa tuppisuuna, mutta August puhui edelleen nolona ja kiihtyneenä: mitä sinä katsot minuun? Asia on, niinkuin minä sanon: minulla ei ole veneen vuokraa.

Edevart uskalsi nyt sanoa: Ja sinä kun aioit ostaa sen!

Niin aioin, vastasi August. Se oli sitä aikaa. Etkö ymmärrä? Silloin olisin voinut sekä ostaa että maksaakin sen.

Sitä en usko, olisi Edevart voinut sanoa, mutta pysyi vaiti. Mitä hänen piti ajatella toveristaan? Hänellä oli epäilyksensä, August kuoma oli heittäytynyt liian isoiseksi: Mitä hän oli kaiken kaikkiaan mahtanut saada nahkakuormastaan? Tuskinpa kovinkaan paljoa, ei vielä rikkauksia, paksun lompakollisen talarin seteleitä vain, mutta sillä ei eletty koko loppuikää kultavitjoin ja sormuksin.

Vieläkö sinulla on rahaa? kysyi August.

Minullako? Mitäs minulla olisi!

Sinun pitää auttaa minua. Saat uuden takkini.

Ei minulla ole niin paljoa, sanoi Edevart.

Hänen rahansa luettiin ja August sanoi: Se riittää. Saat takin!

August jatkoi, taas kevytmielisenä ja runsaskätisenä: Tarvitset sitä paremmin kuin minä.

Hän palaisi nyt kylläkin retkeltään köyhänä ja halpana, ja jos hän jo oli luullut voivansa kotona rehennellä kukkona tunkiolla, ei siitä nyt ainakaan tullut mitään. Siitä huolimatta Augustin hyvä tuuli alkoi vähin palata, hän oli toistaiseksi pelastunut pahimmasta pulasta, kun kykeni maksamaan veneen vuokran, ja kultasormus ja hanuri hänellä vielä oli, eivätkä ne olleet aivan huonoja kapineita, millä tukea arvoaan niin köyhässä kylässä. Augustille alkoi yhtäkkiä ruoka maittaa, ja hän sanoi haluavansa maistaa markkinaeväitä. Niin aina, August reipastui. Tullessaan aamupuoleen Länsivuonolle he saivat loppumatkaksi vetävän tuulenkin ja pääsivät soutamasta.

Mitä sinä kesällä aiot tehdä? kysyi Edevart.

Kyllä minä jotakin keksin, vastasi August reippaasti. Miksi sitä kysyt?

En tiedä, mihin itse ryhtyisin.

August vaipui mietteisiin. Hän oli keulamiehenä, eikä hänellä nyt ollut
veneessä mitään tekemistä; näytti siltä kuin hän olisi torkkunut.
Mitäkö aion tehdä kesällä? Vai olet sinä huolissasi minun puolestani,
Edevart. Älä huoli!

Edevart ei ollut niinkään varma siitä, että koko maailma oli kesällä hänen toverilleen avoinna. Hän oli vaiti.

Äkkiä August rupesi pesemään käsiään meressä, kuivaten ne hyvin tarkkaan housuihinsa, sitten hän kävi käsiksi hanuriin, pisti sormet silkkilenkkeihin ja kajahutti reiman marssin. Edevart ei voinut pidättää huudahdusta: Ihmeellistä aivan, kuinka sinä osaat soittaa!

August sylkäisi mereen ja sanoi: Äläpäs kuuluttele sitä kotona kylälle!

Edevartiin toverin taito teki syvän vaikutuksen. Tämä ei ollut koskaan maininnut osaavansa soittaa, hän oli merkillisempi kuin muut ihmiset, hurjapää ja suuri houkka, mutta viisas mies. Kuka saattoi päästä hänestä perille? Eikö hän ollut menomatkalla käyttäytynyt uskomattoman kurjasti ja pelosta itkenyt raemyrskyn kynsissä? Ja eikö hän ollut tunnustanut monta syntiä ja ilkityötä kiertelevän elämänsä varrelta? Mutta tässä hän nyt istui, sama mies, ja soitti mitä laatuisinta tanssisoittoa tai parasta hääsoittoa ja päälle päätteeksi lauloi englantilaisen laulun, oikein runopukuisen. Hänellä oli suuret lahjat.

Olen minä aikanani soitellut ylhäisille jos alhaisillekin, kehaisi
August.

Missä sinä olet oppinut?

August ei ollut kysymystä kuulevinaankaan vaan jatkoi: Kerran soitin kuninkaallekin.

Lasket leikkiä!

Taka-Intian kuninkaalle soitin. Hän oli musta kuin kekäle ja hänellä oli torahampaat ja hänen ympärillään seisoi monta tuhatta miesmurhaajaa, mutta siitä huolimatta me kumpikin, hän ja minä, tulimme hyvin toimeen keskenämme. Soita nyt minulle tanssia, August! sanoi kuningas.

Mikä hänen nimensä oli?

Kaphavaripeilinglog.

Mikä kumma? Sehän vasta nimi oli!

Niin, se oli hänen nimensä, sanoi August ylpeästi. Kaphavaripeilinglog.
Siellä vasta olisit nähnyt, oliko hänellä korvissaan renkaita.
Ne killuivat olkapäihin saakka ja olivat kootut kaikkien hänen
vihollistensa hampaista. Minä lahjoitin hänelle hanurini.

Annoitko pois hanurisi?

August hymyili raukeasti: Joo, mutta sen minä sanon sinulle, Edevart, etten tehnyt sitä ilmaiseksi. Sain monta arkun täyttä.

Edevartin ilme näytti tyhjältä, hän ei käsittänyt: monta arkun täyttä — mitä?

Sitä sinun ei pidä kysyä, sillä en ole niitä miehiä, joka sillä pyrkisi kehumaan. Enkä soisi sitäkään, että levittelet siitä tietoa kylällä. Mutta arkut kyllä odottavat Taka-Intian pääkaupungissa, kunnes käyn ne noutamassa.

Edevart: Siinä jutussa ei sitten ole nimeksikään perää?

Etteikö ole perää? Olenko minä ennen sinulle valehdellut? Uskotko minua, kun näet nämä avaimet? Ja August otti taskustaan ison avainnipun. Siinä oli kahdeksan avainta ja korkkiruuvi.

Edevart mykistyi sanattomaksi. Siitäkään ei August ollut koko aikana virkkanut mitään, että hänellä oli Taka-Intiassa kahdeksan arkkua. Ja ensi kerran Edevart näki avaimetkin. Hän oli voitettu.

III

Tämän köyhän kyläkunnan laita oli niin, että kaikki oli siellä horrostilassa. Ei ollut yritteliäisyyttä, kukaan ei hommannut mitään, ihmiset elivät kädestä kärsään. Pienissä peltotilkuissa kasvoi heinää, perunoita ja ohraa, karja kulki kesällä laitumella, talvella se pidettiin navetassa, tämä oli ainainen, muuttumaton elämän järjestys. Lapset oppivat saman, mitä heidän vanhempansa taisivat, ei vähempää eikä enempää, ja päivät kuluivat, elämä meni menojaan. Soudettuaan talvella Lofooteilla kalassa ja korjattuaan syyspuoleen pienen satonsa miehet olivat tehneet tehtävänsä. Muulla ajalla ei ollut merkitystä. Mihin he olisivat voineet ryhtyä, mitä he saattoivat tehdä? Ohhoh, he olivat niin laiskoja, pohjaltaan tyhjäntoimittajia, vetelehtivät pirtistä pirttiin soittaen suutaan joutilaina, unisina ja nälkiintyneinä. Kirkossa he kävivät uutisia kuulemassa.

Naapurikylissä oli joka kevät saatu pieni varma tulo siitä, että jahdit toivat Lofooteilta lasteittain kaloja, jotka oli kuivattava rantakallioilla. Siitä lähti kauniit killingit jauhoihin ja kahviin, kun lapset ja aikuiset kävivät kallioilla hoitamassa kalaa ja ansaiten vähin jokainen. Tässä kylässä ei ollut tehty mitään kuivaamispaikkojen perkaamiseksi puhtaiksi kanervista ja turpeista, jotta ne olisivat kelvanneet tarkoitukseensa. Se oli niin häpeällistä ja kelvotonta, että kävi aivan yli ymmärryksen, ja August, meripoika, tuli kerran lausuneeksi sanan tästä asiasta: entä jos lähdettäisiin ja kiskottaisiin kallioilta ohut turvepeite pois? Lähdettäisiin joka mies, mitä kylässä oli, niin työ olisi muutamassa päivässä suoritettu. August lupasi lähteä itse mukaan.

Hänelle ei vastattu mitään. Ihmiset kääntyivät poispäin mutisten keskenään ja jatkoivat entistä saamattomuuttaan. Eivät he tahtoneet ottaa oppia Augustista! Karolus, kahdeksanhangan omistaja ja Ane Marian aviomies, ei pitänyt asiaa mahdottomana: mitä muuta naapuripitäjäläisetkään olivat tehneet kuin lähteneet moniaita vuosia takaperin miehissä kalakallioille ja peranneet ne puhtaiksi? Siten he olivat hankkineet itselleen kuivauspaikat ikuisiksi ajoiksi. — Tänä vuonna ainakin on liian myöhäistä, vastattiin. Toinen painava vastaväite oli se, ettei koko kylässä ollut miestä, joka olisi ymmärtänyt kalan kuivaamista ja osannut johtaa työtä, mitäpä siis tarvittiin kuivauspaikkojakaan. August sanoi, että hän osasi kuivata kalaa. — Sinäkö? — Minä olen ollut New Foundlandissa, hän vastasi. — Missähän sinä et olisi ollut! arvelivat toiset.

August ei saanut asiaa alkuun.

Kerran iltapäivällä — kauniina sunnuntai-iltapäivänä heinäkuun alussa, miesten kävellessä ja odotellessa Olavin messun aikaa ruvetakseen heinäntekoon — sinä iltapäivänä tapahtui jotakin: Karoluksen ladosta kajahti äkkiä soittoa. Mitä — soittoa? Olivatko ne ulkomaalaiset posetiivinsoittajat palanneet takaisin? Lapsia juoksi paikalle joka taholta, he näkivät Augustin ja Edevartin istuvan ladossa ja Augustilla oli hanuri, kullattu, värikäs ja silkkilenkkinen kapine. Jaloa soittoa virtasi kaksinkertaisista näppäinriveistä ja kahdesta bassosta, Augustin sormet hyppelivät kuin vimmatut. Nyt juoksivat paikalle aikuisetkin, olivat juuri palanneet kirkosta ja olivat aikoneet panna maata, mikä kerrankin jäi sikseen. Karolus tuli, tuli täysi huone, kaikki katsoivat ja ihmettelivät. Sitä Augustia, minkälaisista tarpeista se mies olikaan tehty! Kun hän lauloi ja soitti ylen liikuttavan laulun Barcelonan piikasesta, se valtasi kaikkien mielet.

August taukosi hetkeksi ja kuivasi silmiään. Hän taitaa enemmän kuin me! sanoi Karolus. Mistä sinä olet tuon oppinut? hän kysyi. — August ei vastannut. Vähän ajan kuluttua hän pani hanurin koteloonsa, ja suotta oli sitten enää pyytää häntä soittamaan.

Miehistä oli moni ennenkin kuullut hanurin soittoa sekä Lofooteilla että Ruijan kylissä, mutta ei kukaan ollut odottanut Augustilta mitään näin merkillistä. Täällä hän tuli nyt eläneeksi heidän parissaan vuoden päivät eikä ollut maininnut siitä sanaakaan, hän ei siis ollut ihan sellainen jollaiseksi häntä luultiin. Jumala tiesi, eikö lopultakin ollut totta kaikki sekin, mitä hän oli kertonut elämästään, tosia kaikki ne uskomattomat jutut, joita he olivat tähän saakka pitäneet silkkana valheena. Tästä pitäen kaikki katsoivat häneen toisin silmin, pidettiinpä häntä jossakin määrin salaperäisenäkin. Kyläläiset eivät tosin olleet nähneet hänen intialaista avainnippuaan, eivät kylläkään, mutta olivat nähneet hänen hanurinsa kaksinkertaiset näppäinrivit, eikä kukaan tahtonut voida ymmärtää, kuinka häneltä riitti sormia kumpaankin riviin. Mistä hän oli oppinut taitonsa? Ehkä jollakin tavattomalla tavalla, ehkä itse pimeyden ruhtinaalta!

Edevart oli itsekseen ylpeä toveristaan eikä suinkaan koettanut heikentää tämän tekemää vaikutusta. Hän meni Karoluksen luo ja sanoi: Siinä hän nyt istui ja soitti, niinkuin te kaikki näitte. Mutta minä olen hänestä nähnyt ja kuullut suurempiakin asioita. Nyt hän tahtoo, että meidän tulee raivata ja puhdistaa ne kalliot.

Niin aina, sanoi Karolus.

Sinä kai tulet sitten mukaan?

Tulen.

No sitten minä sanon, että työ aloitetaan huomenna.

He puhuttelivat useaa miestä, vieläpä itsepintaista Teodoriakin. Kun Karolus, veneenomistaja, halusi ruveta hommaan, eivät muutkaan voineet kauempaa harata vastaan, ja kun työ saatiin viikon kuluttua valmiiksi, kaikki olivat tyytyväisiä. Heillä oli nyt kuivauspaikat monelle tuhannelle kalalle, kaikkia lasteja varten, mitä kohtuudella voitiin otaksua Poldeniin kerrallaan tulevan.

August sanoi Edevartille: Nyt me molemmat saamme kesäksi hyvää ansiota, älä ole huolissasi!

Talveksi Edevart pestautui Lofooteille, Karoluksen veneeseen ja August lähti mukaan matkustajana. Augustin toimeksi oli annettu uuden kuivauspaikan tarjoaminen kalastaja-aluksille sekä työn johtaminen. Hänellä kun oli kultahampaat ja kultasormus, hän ei ollut tavallinen kalastaja, sitä paitsi hän oli lainannut Edevartilta entisen mustan verkanuttunsa ja näytti nyt varakkaalta mieheltä eikä hän suinkaan ollut huono asiansa ajaja. Hänellä oli onneakin. Kun hän oli viikon päivät soudellut kalastaja-aluksesta toiseen ja puhutellut laivureita, hän sai käsiinsä yhden, joka oli oikea löytö, Hardangerista kotoisin oleva talonpoikaislaivuri. Tämä omisti itse sekä laivan että lastin, hän oli komea mies, musta täysiparta ja rinnassa kultalukolliset hiuskäädyt. Myöhemmin hän osoittautui koko seuramieheksi ja hurmuriksi. Tämän miehen kanssa August alkoi hieroa kauppoja, ja laivuri kysyi häneltä kaikkea. Augustin täytyi tarkkaan selostaa sekä omat asiansa että kuivauspaikka, ja lorun loppuna oli sopimuskirja ja allekirjoitukset. Hardangerilaisella oli mukanaan suuret määrät rinkeleitä, viinatynnyri ja kajuutassa kokonainen laitio täynnä pähkinöitä. Kaikki tämä hyvyys oli kallioilla työtä tekeviä varten. Laivurin nimi oli Skaaro ja hänen jahtinsa Lokki.

August viipyi hardangerilaisen aluksessa koko talven ja oli laivurille avullisena kalanostossa ja muissa töissä, mitä milloinkin sattui olemaan, esimerkiksi tarpeen tullen kalanperkaajan sijaisena, sillä August pystyi siihenkin. Sanottavaa palkkaa hän ei tosin saanut, mutta aina sentään ruoan ja asunnon, eikä August näyttänyt niin köyhältä, että hänen olisi tarvinnut vaatia killinkejä jokaisesta työstä, minkä teki, hän oli pikemminkin kuin vieras, joka oli tullut kyläilemään. Valoisina kesäiltoina hän istui pelaamassa korttia laivuri Skaaron kanssa voittaen ja menettäen pähkinöitä, saattoi ottaa ryypynkin seuran vuoksi, mutta ei koskaan suostunut ottamaan sen enempää. Siis vakava ja sopiva kalliokalankuivaaja, hänessä ei näyttänyt olevan mitään vikaa. Jutellessaan kokemuksistaan vieraissa maissa hän miedonsi mehevimpiä juttujaan, ja laivuri, joka ei tuntenut muuta kuin Hardangerin, Bergenin ja Lofootit, kuunteli halukkaasti. Jonkin aikaa kesärajan [kesäraja, Sumarmaa, on huhtikuun 14. p. Siitä kalastajat laskevat kesävuosipuoliskon alkavan] jälkeen Lofootien-kalastus päättyi ja Lokki oli ottanut lastia viimeistä jalkaa myöten. Edevart tuli alukseen luotsatakseen sen Länsivuonon poikki; siitä hänellä ei tosin ollut luvassa sanottavaa palkkaa, mutta hän sai runsaasti ruokaa. Ihanana kevätyönä auringon paistaessa ja hiljaisen myötäisen vetäessä Lokki ui Poldeniin ja sen kiinnitysköysi vietiin maalle. Yltympäri seisoi mäkirinteillä ihmisiä katselemassa uhkeaa näkyä.

<tb>

Kalanpesu alkoi ryypyn ja rinkelin tarjonnalla koko joukolle. August kierteli pullo kädessä ja Edevart jakeli rinkeleitä. Pesusta maksettiin sangen hyvä palkka, se kun oli raskasta ja likaista työtä, niin ja niin paljon 120 kalalta, "isolta sadalta". Miehet nostivat kalat lastiruumasta, ne ladottiin veneisiin ja soudettiin rantaan; siellä seisoi miehiä ja muutamia naisiakin vedessä polviaan myöten pesemässä kaloja, joista oli poistettava kaikki hyytynyt veri ja musta mahakalvo ja saatava valkoista tavaraa. Pestyt kalat kannettiin pois kahden miehen paareilla ja jaettiin tasaisesti kallioille. August johti Edevart rinnallaan koko hommaa Lokin kannelta käsin. Sieltä he näkivät kaikki, huusivat silloin tällöin, viittoilivat ja antoivat ohjeita veneille. Karolus ansaitsi nyt kahdeksanhangallaan kosolti rahaa, isolla veneellään hän toi maihin ison sadan kerrallaan. Laivuri Skaaro kävi usein maissa katsellen kuivauspaikkoja ja laskien leikkiä kaloja pesevien naisten kanssa. Hänen leikinlaskunsa herätti yleistä mielihyvää.

Muutaman päivän kuluttua koko lasti oli pesty, ja Lokki huosittiin ja huuhdottiin hohtavan puhtaaksi. Kalat lojuivat nyt pitkin kallioita pienissä kasoissa odottaen vain viimeisenkin lumiläikän häviämistä. Ja sitten kuivaaminen alkoi.

Joka aamu miehet saivat aluksi ryypyn, lapset ja naiset rinkelin ja kourallisen pähkinöitä, mutta eivät ryyppyä. Mutta viina oli mietoa, se ei jättänyt suuhun väkevää makua, ryyppy oli vain merkiksi hyvästä suhteesta, ja se oli tapana antaa kaikilla kuivauspaikoilla. Edevart sai pienokaisten joukosta monta ystävää pistämällä heidän kouraansa salavihkaa ylimääräisen rinkelin tai muutaman pähkinän, sitten he ryhtyivät työhön iloisesti ja reippaasti eivätkä väittäneet vastaan. Kun kalat oli saatu hajalle, pidettiin päivällisaika ja tunnin lepo, sitten kalat käännettiin ja niiden annettiin maata selkä ylöspäin muutaman tunnin ajan, minkä jälkeen ne taas illalla koottiin kasoihin. Kuivauspaikoilla vilisi väkeä.

Kaikki kävi nyt säännöllistä menoaan, ainoina keskeytyksinä juhlapäivät ja silloin tällöin jokin sadepäivä, jolloin kala sai olla kasoissa eikä siihen koskettukaan. Laivuri Skaaro oli jo Lofooteilta palauttanut tarpeettomina kotiin sinne etelästä tuomansa miehet, kalankaitsijan ja tämän apulaisen, koska nämä olisivat jääneet työttömiksi koko pitkäksi kesäksi. Skaaro itse alkoi matkustella ja käydä vieraissa muilla läheisillä kuivauspaikoilla olevien laivurien luona, ja August ja Edevart olivat kahden hänen aluksessaan. Mutta he olivat luotettavia miehiä eivätkä menettäneet päiviään toimettomuudessa. Augustin laittaessa ruoan ja valvoessa kalankuivausta Edevart maalasi jahdin ja kaapi ja öljysi maston ja kokkakoristeen. Kun sateen uhatessa jokin kalaerä oli kiireesti koottava, he lähtivät molemmat maihin ja raatoivat kuin miehet. Palatessaan pikimmältään alukseensa laivuri ei tavannut ketään toimettomana. Hän oli yhä tyytyväisempi molempiin nordlandilaisiinsa; siihen vaikutti kyllä sekin, että August oli lahjoittanut hänelle kultasormuksen. Hardangerilaisen mielestä tämä oli ylenpalttinen lahja, mutta August, joka oli hyvänluontoinen ja runsaskätinen meripoika, ei pitänyt sitä minään. Laivuri Skaaro kehui kuivaajaansa kaikissa naapurikylissä tehden hänet sitten kuuluisaksi ympäristössäkin.

Kerran iltapäivällä laivuri palasi kotiin vieraalta kuivauspaikalta iloisena, mieli kevyenä ja elämäänsä tyytyväisenä. Hän aikoi panna toimeen kutsut parille ystävälleen, laivassa syötäisiin ja maalla tanssittaisiin, Augustia pyydettiin hankkimaan pelimanni. August nyökkäsi hieman hymähtäen. Hänen piti vielä varata suurin lato ja hankkia tanssitettavia. August nyökkäsi taas. Entä ruokaa, tuoretta lihaa, kun merilinnut oli rauhoitettu ja metsästys kielletty? August osoitti karjaa, joka kävi laitumella ylhäällä viidakossa ja sanoi: Tuolla on varaa valita!

Pohjan puolen taloissa ei pidetty vakinaisia paimenia, ja usein niiden karjat kävivät syömässä kuivauspaikan lähistöllä. Lampaat olivat nyt hyvässä lihassa, ja laivuri Skaaro sanoi nuorelle Ane Maria vaimolle, että hän haluaa ostaa pässin tuoreeksi lihaksi, hän kun odottaa vieraita. Ane Maria lupasi puhua Karoluksen kanssa. Seuraavana päivänä hänellä oli tullessaan Karoluksen lupa, ja laivuri pyysi häntä saattamaan itsensä laitumelle ja näyttämään siellä teuraseläimen. He lähtevätkin, mutta Ane Maria viipyi poissa vain vähän aikaa, palasi takaisin yksin, kiihtyneenä ja hengästyneenä ja ryhtyi taas kaloja hoitelemaan. Toiset naiset ja tytöt virnistelivät keskenään, asia näytti huvittavan heitä. Etkö sinä löytänytkään lampaita? he kyselivät. Minne sinä laivurin kadotit? Eihän se vain ahdistellut sinua? — Ane Maria ei vastannut. — Laivuri Skaaro tuli laitumelta vähän myöhemmin ja meni heti laivaansa. Alkoi sitten hautoa toista silmäänsä kylmällä vedellä.

Augustin täytyi siis pässi ostaa ja olla jälleen välittäjänä. Se ei hänestä tuntunut vähääkään vaikealta, sekä Karolus että Ane Maria olivat kuin ei mitään olisi tapahtunut ja myivät hänelle pässin heti ensi sanasta; Karolus lainasi latonsakin tanssihuoneeksi.

Siitä tuli hauskat pidot, mieliala oli korkealla, tarjottiin viinaa ja rinkeleitä, mutta niille, joita halutti, annettiin kauppiaasta tuotua viiniä. Muualta tulleita vieraita oli kaksi nuorempaa laivuria, naisina kylän nuoria vaimoja ja tyttöjä ja pelimannina itse August hanureineen. Oli suuri ja harvinainen tapaus, että August suostui soittamaan niin ihmeellisesti kaksinkertaisilla näppäinriveillä ja molemmilla bassoilla, siitä tuli soittoa, jota ei olisi hävennyt häissäkään, eivätkä laivuritkaan sanoneet kuulleensa sen vertaista.

Kaikkiko siis sujui erinomaisesti? Kyllä muuten, paitsi ettei Edevartin ollut hyvä olla. Ei ollut hyvä, sillä olihan täällä Ragnakin, pikku Ragna, josta oli tullut iso ja kaikin puolin sievä impi. Niin, hänkin oli siellä, ja laivurit oikein kilpailivat siitä, kuka saisi hänen kanssaan tanssia. Eikä Karoluskaan, aviomies, ollut kovin hyvillään, kun hänen täytyi nähdä Ane Marian tanssivan tanssimistaan, loppumattomiin laivuri Skaaron kanssa istumatta ainoaakaan tanssia. Minkä sille mahtoi! Vaimo oli nuori ja terve, oli mielellään täällä ja mielellään näki, että häntä haluttiin niinkuin siihenkin aikaan, kun hän vielä oli naimatonna, ja ehkä hänen mielestään hardangerilainen oli tanssissa oiva heittäjäkin, väkevä kuin karhu häntä kohottamaan. Ja eikö silläkin ollut merkitystä, että sama hardangerilainen kumarsi ja kiitti joka tanssin jälkeen, siihen Ane Maria oli tottumaton, sellaista hän ei ollut kokenut edes morsiamena!

Eikö lähdetä ulos vilvoittelemaan? kysyi laivuri Skaaro. — Ei, vastasi Ane Maria, ei hän tainnut lähteä. — Minulla on pieni viinipullo taskussa, sanoi laivuri. — En minä välitä siitä, vastasi Ane Maria.

Laivuri siis lähti yksin ja seisoi seinustalla. Siihen tuli myös Olga, jolla oli helmivyö. Olga oli oikeastaan naapuripitäjästä, mutta oli tullut tänne kauppiaan palvelijattareksi. Hän oli pieni, ruskeasilmäinen tyttö, tanssissa notkea kuin virpi, vaikkei oikeastaan sievä. Mitäpä siitä? Hänen nenänsä oli liian pysty, mutta mitäpä siitä! Laivuri Skaaro jäi seisomaan ja hetkiseksi juttelemaan tytön kanssa, tarjosi tälle viiniä taskupullostaan, katseli hänen helmivyötään ja hypisteli sitä eikä koskaan ollut nähnyt mitään somempaa.

Ane Maria istui sisällä tanssin ajan ja vilkuili yhtenään oviaukkoa kohti. Lopulta hän alkoi tanssia miehensä kanssa, mutta se ei ollut sama asia, tämä tallasi varpaille, ei kumartanut eikä kiittänyt, vaimolla oli monta muistutusta häntä vastaan. Kuinka kylmät hänen kätensä olivat, vaikka oli lämmin kesäyö, kuinka kosteilta ne tuntuivat, johtuen luultavasti siitä, että mies oli saanut monta ryyppyä. Karoluksen henkikin oli silkkaa viinaa eikä hän edes sekoittanut sen hajua pureskelemalla paahdettua kahvia, kuten hardangerilainen oli tehnyt.

Laivuri Skaaro tuli sisään Olgan kanssa, jolla oli helmivyö. He tanssivat nyt yhtämittaa, eivät lähteneet lattialta pois, jäivät vähääkään arastelematta keskelle lattiaa odottamaan seuraavaa tanssia, Skaaro oli aivan hullaantunut ja innoissaan, parhaillaan tanssiessaan hän ylimielisyydessään huusi soittoniekalta lisää: Älä kesken heitä! hän huusi, venytä kaksinkertaiseksi!

Oih! kerrankin oikein kunnolla hauskaa!

Mutta nyt pelimannin täytyy levähtää, hänen oikea peukalonsa oli käynyt valkoiseksi ja turtunut ahtaassa silkkilenkissä, vieraat laivurit ottivat kumpikin taskustaan talarin setelin ja antoivat palkaksi soitosta. Sanoivat, ettei se suinkaan ollut liikaa ja etteivät he olleet koskaan kuulleet moista soittoa. Hekin tahtoivat tietää, missä hän oli oppinut, mutta tähän August ei nytkään vastannut. Tanssitauon aikana laivurit sytyttivät piippunsa ja puhelivat naisten kanssa, Edevart kierteli miehestä mieheen tarjoillen ryyppyjä.

Miten ollakaan — yhtäkkiä alkoi tuntua savun hajua. Puolihämärässä ladossa, johon vain oviaukosta pääsi valoa, ei tosin näkynyt tulta, mutta savun katku yltyi. Kaikki haistelivat ja katselivat ympärilleen, laivurit peittivät piippunsa koko kourallaan ja päästivät ne sammumaan. Äkkiä kohosi ilmaan tulenlieska vasemmanpuoleiselta heinäparvelta. Vettä! alettiin huutaa, vettä! Naiset kirkuivat, Karolus naapuriensa kanssa juoksi ulos ja asuinrakennuksiin hakemaan vesiastioita, siinä syntyi suuri hämminki. Edevart säntäsi rantaan noutamaan Lokista sankoja. Laivuri Skaaro oli juuri aikonut lähteä ulos Olgan kanssa, kun huomasi tulen; hän kääntyi takaisin, tempasi äkkiä takin yltään, heitti sen tulen päälle ja tallasi sitä jaloillaan. Se oli reippaasti ja älykkäästi tehty; hän sai liekit tukahutetuksi, takki kärventyi mutta siitä hän ei välittänyt vähääkään, semmoinen mies hän oli, sankari! Upeasti hänen sinipunervaruutuinen paitansa loisti heinäparvelta, kupeella riippui puukko kirkkaassa uushopeisessa tupessa. Ane Maria ei malttanut siirtää hänestä silmiään ja sanoi kuin itsekseen: Tärvelee hienon takkinsa.

Kun astiat ja vesi saapuivat, ei enää ollut muuta tehtävää kuin jälkisammutusta ja haikuavan heinän kastelemista kauttaaltaan. Mutta Karolus pelkäsi ja oli levoton vielä kauan aikaa, suurin osa vuoden heinäsadosta oli tämän katon alla, sen menetys olisi ollut miehen toimeentulon perustuksia järkyttävä vahinko. — Minä maksan heinät, jotka nyt menetät! sanoi laivuri Skaaro todistajien kuullen. Niin reilu mies hän oli. Ja Karolus tarttui silloin hänen käteensä ja kiitti häntä siitä, mitä hän oli tehnyt, ja samoin Ane Maria tarttui hänen käteensä ja harjasi luudalla heinät ja tuhkan hänen takistaan. Skaaro sanoi: Ei, älkää kiittäkö minua, mehän juuri sytytimme piippumme ja sytytimme palon, kuka sitten lieneekään meistä ollut! — Hän vilkaisi molempiin vieraisiinsa, nämä olivat poissa, olivat lähteneet ulos ja piiloutuneet hämmingin ja sammutuksen ajaksi. Paria tytöistäkin kaivattiin, mutta Olga istui paikallaan.

Edevart juosta töytyytti rannasta, täysi vesisanko kummassakin kädessä. Huomatessaan tulleensa liian myöhään hän loi kaikkiin ympärillä olijoihin nopean katseen, laski sangot kädestään ja lähti taas ulos. Hän lähti hiipimään ohrapellon piennarta viidakkoon, tuntui ikään kuin epäilevän jotakin. Edestäpäin kuului juttelua ja kuiskailua, suuri sananjalkapehko heilui levottomasti ja hän hiipi varpaillaan lähemmäksi. Totta tosiaan toinen vieraista laivureista oli parhaassa suutelemisen touhussa, oli ehkä jo suudellut tyttöä monta kertaa. Kylmä väristys puistatti Edevartin koko ruumista, hän alkoi kuin vimmattu takoa itseään rintaan. Ragna huomasi hänet ensiksi ja päästi pienen huudahduksen, laivuri laski tytön irti ja antoi tämän nousta seisoalleen.

Tästä olisi oitis voinut olla vakavat seuraukset, mutta laivuri tunsi Edevartin Lokin uskotuksi mieheksi eikä niin ollen haastanut riitaa hänen kanssaan. Tietenkin hän oli sekä nolo että harmissaan, kun häntä oli häiritty kesken leikin ja hänen hymynsä oli väkinäistä, mutta hän otti sentään puolikkaan taskustaan ja sanoi Edevartille: Tule, kaveri, ja ota täräys sinäkin! Edevart kyräili kiukkuisesti, pelkäsi näin suurta ystävällisyyttä. Laivuri kaatoi Ragnalle ja tämä maistoi sievästi huulillaan ja kiitti. — Onko se sinun sulhasesi tuo tuossa? kysyi laivuri. — Ei minun tietääkseni, vastasi tyttö. — Mitä hän sitten täällä tekee? — Mistäpä minä tiedän. —

Edevart kuuli kaiken. Hän ei suinkaan ollut niitä miehiä, jotka perääntyvät, vaan astui kohti. Ragna meni väliin ja kysyi: Mitä sinä aiot? — Laivuri erehtyi nyt siinä, että rupesi ylimieliseksi ja sanoi halveksien: Antaa pojan vain seisoa siinä ja takoa rintaansa! Samalla hän yritti tarttua Ragnan käteen kiinni ja lähteä tytön kanssa pois. Ensi isku, joka nyt sattui häneen, lennätti miehen yhdessä sykkyrässä taaksepäin sananjalkain sekaan. Edevart taisi auttaa jaloillaan, hän kamppasi, sen tempun hän taisi jo kouluajoiltaan. Ragna päästi huudon, mutta vaikeni heti samassa, hänen huomionsa oli kiintynyt laivurin ulkomuotoon, joka oli merkillisesti muuttunut. Mies oli koko illan tanssinut hattu päässä, mutta hänen kaatuessaan hattu oli pudonnut ja nyt näkyi, että mies oli jokseenkin kalju, koko takaraivo hohtavan kiiltävä ja paljas. Ragna oli purskahtaa nauruun, tyttöletukalla ei ollut sen enempää järkeä. Laivuri nousi, painoi hatun lujasti päähänsä ja varustautui iskemään. Seuraava vaihe oli, että Edevart vuorostaan lennähti selälleen pensaikkoon ja laivuri haukkui kiukuissaan häntä hävyttömäksi kakaraksi. Tähän ei asia päättynyt, Edevart oli samassa taas pystyssä, hänen kasvonsa olivat kalpeat, hän löi nyrkkinsä yhteen ja ponnahti korkealle, laivuri puhisi: Kelvoton kakara, senkin kelvoton kakara! Sitten he jälleen iskivät yhteen. Ragna huusi nyt täydellä todella ja juoksi tiehensä.

Mitä ihmettä — mitä tämä on! huusivat ihmiset juosten hätään. Tappelijat kierivät nyt maassa, vuoroin kumpikin päälläpäin, kumpikin näytti väsyvän ja kumpikin vuoti verta. Ihmiset erottivat heidät, löivät asian leikiksi ja hymyilivät: se kai oli paljasta ilvettä, painiskelua, voimainkoetusta. Kas vain tuota Edevartia kun ei hellittänyt!

Ei totisesti, Edevart ei hellittänyt, hän tosin oli vain nuorukainen ja köyhä raukka, mutta hänellä oli sisua. —

Alkoi olla jo aamupuoli, tanssi oli päättynyt, ahkerimmatkin tanssijat jo lähteneet pois, Skaarokin, samoin Olga, jolla oli helmivyö, Kleivan Josefina ja Beret. Paikalle ilmestyi metsästä ja poluilta yksitellen, puoleksi hiipien, ihmeellisellä tavalla hajaantuneita pareja, jotka lähtiessään olivat tiukasti halailleet, mutta eivät palanneetkaan yhdessä. August oli pistänyt pelinsä laatikkoon, mutta otti sen jälleen ulos repäistäkseen siitä suuren marssin, kun laivurit hyvästelivät ja lähtivät rantaan. Augustin ja Edevartin oli maattava tämä yö maissa antaakseen laivassa tilaa vieraille laivureille. He menivät Karoluksen latoon nukkumaan, mutta heräsivät kuitenkin jo parin tunnin kuluttua, kun työn oli määrä jälleen alkaa kallioilla. Unet vain olivat jääneet vähälle, muuten kaikki oli niin kuin olla pitikin.

Oli toisia, joilta puuttui enemmän, puuttui sekä tyydytystä että rauhaa ja lepoa. Ane Maria oli pahalla päällä, häntä vaivasi sanomaton mustasukkaisuus, hän ei millään voimalla tahtonut saada mielestään Olgaa, jolla oli helmivyö. Mitä senkin letukan tarvitsi tulla tänne tanssimaan, kuka hänelle oli lähettänyt sanan etäiseen kylään ja mitä laivuri Skaaro näki tuossa hupsussa heilakassa? Pari vuotta tyttö oli nyt palvellut kauppiaassa eikä kuitenkaan ollut saanut miestä. Ane Maria oli pakahtua mustasukkaisuudesta Olgaa kohtaan.

Karolus sen sijaan oli kaikkeen tyytyväinen. Hänen heinänsä olivat pelastuneet ja hän oli vielä saanut laivuri Skaarolta talarin ladon vuokraa. Sitä paitsi hän oli ikään kuin saanut vaimonsa takaisin, oli tanssinut tämän kanssa, pitänyt hauskaa ja ollut kuin vastanainut. — Tämän piipun minä löysin heinistä, hän sanoi näyttäen piippua. — Heinistäkö, kuinka? kysyi Ane Maria. — Silloin kun sammutettiin tulta. — Se on Skaaron piippu, sanoi vaimo. — Niin taitaa olla, vastasi mies, unohdin antaa sen hänelle. —

Karolus oli kaikkeen sangen tyytyväinen, hän oli vielä löytänyt tämän piipunkin ja tukki siihen paikalla tupakkaa ja alkoi poltella. Se on merenvahaa, sen tiedän! hän toimitti kuin ainakin asiantuntija, ikään kuin saadakseen Ane Marian siihen käsitykseen, että hän tiesi paljon. —

Kaikki alkoi taas sujua vanhaa latuaan, laivurivieraat lähtivät Poldenista, August ja Edevart muuttivat takaisin Lokkiin ja kalankuivausta jatkettiin. Kala alkoi vähitellen olla kuivaa, oli jo tuotu tuohta kalakasojen peitteeksi siltä varalta että viimeisinä päivinä sataisi. Laivuri Skaaro oli saanut rahaakin, kerrassaan kaksituhatta talaria kallioiden vuokraksi ja työväelle palkoiksi. Laivuri liikkui rahat lompakossa ja povitasku pullollaan. Mutta kukaan ei käsittänyt, mitä hän teki niin paljolla rahalla, varmaan se oli paljasta ylvästelyä.

August sanoi Edevartille: Kaikkialla maailman kulmilla ei mies voisi kävellä kaksituhatta talaria taskussaan joutumatta murhatuksi.

Edevart: Hyi kuinka maailmassa eletään pahasti!

August: En tiedä, mitä siitä sanoisin. Monesti oli hyvää ansiota. Kerrankin sain viisikolmatta dollaria siitä hyvästä, että kauniisti pidin vain suuni kiinni.

Nyt laskettelet omiasi!

Se oli kerran tappelussa; eikä siellä koskaan nähnyt tappelua ettei paikalle olisi jäänyt ruumiita. Kun mies oli tapettu, ottivat häneltä kellon ja rahat.

Ja siitäkö sait viisikolmatta dollaria?

Niin, mutta en ilmaiseksi, sillä olinhan seisonut siinä näkemässä. Olivat reiluja miehiä, sanoivat minulle: "Joko lyödään kuoliaaksi sinutkin, taikka pidät kauniisti suusi kiinni." — "Minä pidän suuni kiinni." Silloin he tarjosivat minulle kelloa, tapetun miehen kelloa, paksua, kultakuorista. Mutta sitä minä en uskaltanut ottaa, sillä siitä minut olisi voitu saada kiinni. "Antakaa minulle ennemmin viisikymmentä dollaria", pyysin. He antoivat viisikolmatta ja lupasivat antaa loput toiste. Mutta en ole koskaan saanut lisää. Ei sen puolesta; jos joskus tapaan heidät, maksavat he kyllä minulle, olivat reiluja miehiä.

Edevart pudisteli miettiväisen näköisenä päätään ja sanoi:
Sikamaistahan ihmisten murhaaminen on!

Siltä näyttää sinusta ja minusta, vastasi August, mutta tilaisuudesta riippuu niin paljon. Niinkuin nyt esimerkiksi minä, minä en koskaan ajattele semmoisia, en kaipaa niitä, minun ei tarvitse muuta kuin lähteä Intiaan saadakseni yllin kyllin kaikkea, mitä ihminen voi sanoilla mainita.

<tb>

Tuli sitten se päivä, jona kala oli valmiina lastattavaksi, päivänpaisteinen, kirkuvien lokkien ja kiireen päivä. Suurilla ja pienillä veneillä soudettiin kaloja jahtiin, Karoluskin oli mukana kahdeksanhankoineen ja ansaitsi paljon rahaa. Laivuri Skaarolla oli ollut hyvä kesä, hän oli ainakin kaksi viikkoa edellä muiden kuivauspaikkain laivureista ja saattoi viedä Bergeniin oivallista, täysipitoista tavaraa.

Latojat seisoivat Lokin kannella ja odottivat ensimmäisiä kaloja. Latojat olivat aina naisia, he menivät ruumaan ja latoivat kalat kauniisti kerroksiin. Kaikilla kuivauspaikoilla valittiin latojiksi aina sievimmät ja näppärimmät ja heille maksettiin erikoisen hyvä palkka. Oli tavallaan kunnia joutua valituksi kalaa latomaan, mutta naapurikylistä kuului semmoisia puheita, ettei se ollut aivan vaaratonta, sillä kajuutassa tarjottiin ruokaa ja juotavaa ja toisinaan hullumpaakin.

Ane Maria ei ollut latojien joukossa, mutta Beret oli, Kleivan Josefine niinikään ja sitten Ragna ja toinen tyttö, joiden piti olla apulaisina ja täyttää mihin jäi koloja. Ane Maria ei ollut siellä eikä häntä edes ollut pyydettykään. Kallioilla naiset kysyivät, eikö hänkin lähtenyt laivaan ja eikö hän kuulunut latojiin? Hän vastasi: Luuletteko minun lähtevän laivaan latomaan? Siihen pidän itseäni liian hyvänä! — Mutta siitä huolimatta hänen mieltään kaiveli kovasti ja hänen puheensa olivat sen mukaan katkeria: Menköön vain Kleivan Josefine, hänhän oli nuori leski ja saattoi tehdä itsellään, mitä tahtoi, mutta Beretillä oli täällä veneissä mies ja kotona kaksivuotias lapsi, mitä hänen tarvitsi lähteä latomaan!

— Onhan siitä hyvä palkka, vastasivat naiset. — Ane Maria tirskahti pilkallisesti: Niin, saakoon vain hyvää palkkaa joka tavalla! —

Lastausta kesti monta päivää. Ensimmäisenä päivänä tuli laivuri Skaaro iltapäivällä lastiruumaan ja sanoi Josefinelle: Mikä sinua vaivaa, näytät niin alakuloiselta?

— Tämä paha haju, vastasi tämä. — Laivuri sanoi: Pane vähäksi aikaa maata, niin se helpottaa. — Josefine hieman vastusteli, mutta laivuri vei hänet mukanaan kajuuttaan ja käski käymään levolle. Jonkin ajan kuluttua hän toipui, mutta pyysi sitten, ettei hänen enää tarvitsisi lähteä latomaan, hän kun oli varma siitä, että Beret ja Ragna tahtoivat päästä hänen tilalleen. Hänet vietiin maihin, kallioilla hän sanoi kaikille suoraan, ettei hän kestä ruuman hajua. — Kuka latoo sinun sijastasi? kysyi Ane Maria. — Varmaankin Skaaro aikoo tulla toimeen Beretillä ja Ragnalla, vastasi Josefine. — Tämä vastaus sai Ane Marian miettiväiseksi.

Yöllä mahtoi Ane Mariassa herätä suuri rehellisyyden ja oikeuden puuska. Hän etsi käsiinsä Skaaron piipun, jonka Karolus oli kätkenyt pöytälaatikkoon, ja aamulla hän otti sen mukaansa kalliolle. Hän lainasi pienen veneen, jolla August aina souti kallioille, ja lähti itse laivaan.

Laivuri Skaaro tunsi paikalla piippunsa ja kiitti Ane Mariaa ja tarjosi ryyppyä. — Se kai on vain merenvahaa? tiedusteli Ane Maria piipusta. — Ei, ei, se on ulkomaan puuta, jota sanotaan viinipuunjuureksi, vastasi laivuri. He juttelivat vähän enemmänkin, Ane Maria loi katseen laivaruumaan ja kysyi: Onko tuolla alhaalla jo kylliksi monta? — Ei ole, vastasi laivuri, mutta minkäs teet! Et suinkaan sinä tahdo mennä sinne? — Ei minua ole pyydettykään. — Skaaro: Luulin sitä turhaksi vaivaksi. Mutta mitä sanot nyt, onko se turhaa? — On! vastasi Ane Maria. Laivuri Skaaro koetti yhä hartaammin pyytää Ane Mariaa lähtemään Josefinen tilalle. Hänen oli vaikea tulla toimeen, ja nyt alkoi Ragnakin hokea, että hänen täytyi saada levätä. — Ane Maria näytti horjuvan: Jos ehkä teitä auttaakseni, sanoi hän. Mutta odotti arvatenkin, että laivuri pyytelisi enemmän ja kielsi sen vuoksi uudelleen. Mutta nyt laivuri Skaaro harmistui, kääntyi pois ja sanoi: Sinä aina aikailet ja aikailet! —

Kas vain, ei pyydellyt enää, rahtustakaan enempää, ei, vaan meni tiehensä, painui kajuuttaan. Ane Maria meni veneeseen ja souti takaisin maihin. Hän oli vähällä purskahtaa itkuun ja pakahtua kiukusta. Tämän hän vielä maksaa laivuri Skaarolle! Entä jos hän kertoisi Karolukselle, että laivuri sinä iltana ahdisteli häntä viidakossa? Karolus ei heittäisi asiaa sikseen, siitä ei pelkoa! Samalla laivuri oli siellä viidakossa pyytänyt häntä poimimaan vadillisen herkkuisia muuraimia, joita siellä kasvoi, ja tuomaan ne laivaan, ja Ane Maria olikin hyvän hyvyyttään luvannut vastaten: Kyllä, mutta odottakaa, kunnes ovat vähän kypsempiä! Kyllä hän sille miehelle muuraimia -!

Kallioilla hän suoraan sanoi katuvansa, kun oli antanut Skaarolle piipun takaisin. Olisi tuo tullut toimeen ilmankin! — Mitä hän nyt taas on sinulle tehnyt? kysyivät toiset. — Tehnytkö? Eikö hän muka pyytänyt minua ruumaan, kerjäämällä kerjäsi! Mutta minua ei haluta ruveta hänelle kalaa latomaan, en ole sitä lajia ihmisiä!

Mutta kerran iltapäivällä, nuori Ragna toden totta nousi pois lastiruumasta ja ilmoitti, ettei hän enää kestä kalan hajua. Katsos tuota pikku vesaa, ajatteli Beret, pitää itseään jo kyllin vanhana vietelläkseen laivurin! Tiettyähän se, että tämä hardangerilainen antoi rahtuakaan ujostelematta latojan toisensa perästä väsyä ja ruveta voimaan pahoin ja vei heidät sitten kajuuttaansa siihen asti kunnes toipuivat. Eilen hänen luonaan oli yksi tytöistä, joka oli apulaisena ja tyhjiä paikkoja täyttämässä, eikä Ragnakaan nyt tahtonut olla muita huonompi. Hehhehheh! nauroi Beret kuin paremmuutensa tietävä.

Tullessaan siihen ja nähdessään Ragnan kannella, laivuri sanoi paikalla auliisti: Jaha, jos olet väsynyt, niin mene kajuuttaan ja käy vähäksi aikaa pitkäksesi!

Mutta nyt olikin Edevart paikalla. Edevart hoiti laskemista ja järjestelyä kuin perämies ainakin, oli parhaillaan ylhäällä vanteissa. Kuullessaan, mistä oli puhe, hän hyppäsi yhdellä loikkauksella kannelle. Se riitti Ragnalle huomautukseksi. Edevartista hän ei voinut erehtyä, joten hän vastasi pelastaakseen itsensä: En minä mene kajuuttaan maata, antakaa minun vain vähän aikaa istua tässä!

Ja sangen vähän aikaa hän saikin istua, Beret ehkä ei tuntenutkaan itseään kovin paljoa paremmaksi, vaan pikemminkin aika lailla äkäiseksi ja mustasukkaiseksi, Herra hänet tiesi, ainakin hän huusi ruumasta: Täytyykö minun jäädä tänne aivan yksin lastia latomaan? — Mutta Ragna vastasi rauhoittaen: Älä luulekaan, että minä kajuuttaan menen, minä istun vain vähän täällä!

Edevartilla oli vielä sangen vaillinaiset käsitykset tämän maailman hullutuksista, mutta hän oli ruvennut pitämään paljon pikku Ragnasta, eikä laivuri Skaaroon tainnut olla niinkään luottamista. Ehkä tämänkin päähän voisi pälkähtää ruveta hyväilemään Ragnaa, taivuttaa tytön päätä taapäin ja suudella tätä. Siitä ei tulisi mitään. Istuihan sitä paitsi Ragna itse tässä ja sanoi laivurille että ei! Ja kun laivuri oli mennyt, keikautti Ragna niskaansa ja virnisti hänen jälkeensä: Luuli saavansa minut siihen! — Edevartista tuntui kovin hyvältä kuulla nämä sanat. Hän virkkoi: Jos sinun tulee ruumassa paha olla, ei sinun tarvitse olla siellä. Minä tuon kallioilta jonkun tilallesi. Ragna sanoi, että hänen oli nyt parempi olla, ja meni jälleen ruumaan.

Tuli sunnuntai ja lastaus keskeytyi siksi päiväksi. Kylästä lähti joku kirkkoon, mutta Ane Maria tahtoi tänään mennä paimeneen, täytyihän jonkun kaita karjaa, eikä hän tahtonut kieltäytyä siitä. Karolus tarjoutui lähtemään hänen sijastaan, mutta vaimo kielsi jyrkästi. Karoluksen ja hänen vaimonsa sopu ei ollut muutamaan päivään ollut oikein hyvä tuon piipun vuoksi, jonka Ane Maria oli vienyt takaisin. Miksi sinä niin teit? kysyi Karolus. — Miksikö niin tein? Olisitko sinä sen piipun varastanut? — Olisinhan minä voinut sen ostaa ja maksaa tilinteossa. — Kyllä niin, kyllä niin, vastasi vaimo, eihän se vielä ole liian myöhää. — Tuo ei ollut tyhmä vastaus, ja Karolus suuttui siitä vielä pahemmin ja sanoi: Onko varma, että hän suostuu luopumaan piipusta saatuaan sen takaisin? — Sitä en tiedä, vastasi vaimo. — Vai et tiedä. Mutta minä tiedän, että sinä olisit voinut jättää piipun rauhaan. — Ane Maria myöntyi ja sanoi: Minua kaduttaa, että vein sen hänelle takaisin!

Siihen asia jäi. Mutta Karolus oli tyytymätön ja vaimo pahalla päällä muutamia päiviä. Tänään hän paransi mielialaa päästämällä miehen menemästä paimeneen: Sinäkö paimeneen! hän sanoi. Ei, sitä minä en suvaitse, ei sinun itsesi sovi paimeneen mennä!

Ane Marialla oli ehkä omat tarkoituksensa pyrkiessään paimeneen. Hän oli kuin perho, joka lepattelee kynttilän liekin ympärillä, hän ajoi karjan aivan rantaan kuivauspaikalle ja Lokin luo, niin että hänet voi nähdä laivasta. Hän oli laittautunut juhlapukuun, mutta niinhän hän saattoikin tehdä, kun oli sunnuntai, muuta syytä ei siihen tarvinnut etsiä. Kun oli selvään ja huomattavasti näyttäytynyt laivuri Skaarolle, joka asteli aluksen kannella, hän alkoi taas verkalleen kohota karjoineen viidakkoon ja soille.

No totisesti — tuolla jo laivuri tuli hänen jäljessään!

Hyvää huomenta! Miten on muurainten laita, jotka minun piti saada? kysyi laivuri.

Onko jo aikaa kulunut? kysyi Ane Maria puolestaan terävästi.

Aika kuluu, aika kuluu. Huomenna otetaan lastia viimeinen erä ja sitten lähdetään heti kun saadaan tuulta.

Minä tahtoisin antaa ensin marjojen kypsyä.

Laivuri kuuli tämän hyväntuulisesti ja arveli, että jokohan, Ane Maria ei vain tahtonut antaa hänelle niitä marjoja, ei suonut niitä hänelle. Selvintä kai että poimin ne itse. Mutta sitten sinä kai lähetät nimismiehen niskaani.

Ane Maria tahtoi näyttää, ettei häntä haluttanut antautua laivurin kanssa puheisiin. Sen vuoksi hän ajoi karjan pois suolta ja lähti itse perästä. Tuo nyt vasta oli pirullista Skaaron mielestä, hän ei hevin voinut lähteä pois saman tien, vaan huusi äkeissään ja nolona: No, miten asia on? Saanko minä poimia itselleni muutamia marjoja?

Totta kai, vastasi Ane Maria, niin paljon kuin haluttaa! Hän osoitti suon poikki ja sanoi: Tuolla kauempana ne ovat kypsempiä.

Laivuri lähti menemään hänen viittauksensa mukaan ja vaipui joka askelelta yhä syvemmälle suohon. Voih! Ane Maria oli antanut hänelle pirullisen, kavalan neuvon, kun ei varoittanut suon pohjattomasta kohdasta. Ane Maria tiesi, että jos laivuri menisi suolle kyllin kauas eikä kääntyisi ajoissa takaisin, hän ei lopulta saisi jalkojaan ylös suosta vaan vajoaisi — vajoaisi auttamattomasti. Ane Maria tiesi tarkkaan, kuinka pitkä ja leveä se salahauta oli, kaikki sen tiesivät, mudan päällä kellui aina pieni vihanta mätäs, ja jos astui tuolle mättäälle toivoen pelastusta, se heti pyörähti ympäri pudottaen jalan päältään. Ane Marian muistiaikaan oli vieras härkä, joka ei tuntenut paikkoja vasikasta pitäen, hukkunut siihen kohtaan; hän oli myös kuullut tarun tai toden kertomuksen nuoresta neidosta, joka oli sydänsurussaan tullut tänne kuolemaan. Neito oli valinnut tämän kuolemantavan voidakseen verkkaan hautaan vaipuessaan kaiken aikaa rukoilla Jumalaa. Kun hän oli vajonnut jo kaulaa myöten ja käsivarretkin jo olivat mudassa, häntä oli arvatenkin alkanut pelottaa, koska suolta oli kuulunut huutoja; voih, huutoja oli kuulunut yhtenään, taukoamatta, mutta oli yö ja kun ihmiset viimein löysivät onnettoman, pelastus oli jo liian myöhäistä, Jumala olkoon hänen sielulleen armollinen! He kaivoivat pois mutaa ja saivatkin tytön hiuksista kiinni — vetivät, niin että hiukset lähtivät päästä irti. Kaivettiin syvemmälti ja kiedottiin vöitä ja köysiä kaulan ympäri ja vedettiin, kiskottiin monen miehen voimalla, mutta kun oli pimeä yö, ei kukaan nähnyt mitään — niin katkesi pää poikki. Yrityksestä luovuttiin silloin ja luettiin Isä-meidän. Satuako lienee vai totta.

Laivuri Skaaro hyppäsi mättäälle, se pyörähteli ympäri kuin kerä, hän suistui sen viereen suohon ja jäi siihen. Alussa hän ei ollut milläänkään, ei sallinut naisen tulla auttamaan, ei muka välittänyt kengistään, vaikka ne kyllä oli kirkkaiksi kiillotettu sunnuntaiksi. Kohotti vain katseensa ja hymyili hiukan, ei hänen johtunut mieleensäkään valittaa, vaan hän sanoi: Somaa tietä tämäkin ja sukkelat sillat, hehhehhee!

Ane Maria ei vastannut.

Laivuri alkoi tempoa jalkojaan saadakseen ne ylös suosta, kävi kärsimättömäksi ja polki polkemistaan, mutta se oli tuiki turhaa, hän vain vaipui yhä syvempään ja huudahti: Mitä pirun peliä tämä on!

Ane Maria vastasi levollisesti: Teidän olisi pitänyt kiertää kauempaa.

Laivuri ei enää hymyillyt, hän ponnisteli rajusti ja oli jo mudassa yläpuolelle polvien. Hänet valtasi kiukunpuuska, hän heittäytyi toiselle kyljelleen ja kohotti jalkojaan, heittäytyi sitten toiselle ja yritti uudelleen, mutta asia kävi siitä vain hullummaksi, hän vaipuikin syvempään ja tunsi että oli niin rehkiessään menettänyt toisen kenkänsä. Sehän oli kiusallista; hän puri hammasta, viuhtoi epätoivoissaan käsivarsillaan ja ärisi kuin koira. Äkkiä hän herkesi riuhtomasta ja sanoi ikään kuin itsekseen: Täytyykö minun jäädä tähän? Ehkä hän alkoi hämärästi aavistaa, että tuo nainen, joka seisoi tuolla kovalla maankamaralla, aikoi antaa hänen hukkua suohon. — Mitä sinä siellä seisot, kun et tule auttamaan! hän huusi Ane Marialle.

Ettehän ole pyytänytkään, tämä vastasi salaperäisesti. Laivuri ajatteli asemaansa: Ettäkö hän pyytämään tätä apuun! Katsotaanpa nyt: jos hän huutaisi apua, ei olisi toivoakaan, että se kuuluisi jahtiin asti, sillä alus oli Poldenissa ja tuuli kävi poispäin. Mutta taloihin voisi kova huuto hyvinkin kuulua. Hän oli nyt suossa jo vyötäisiään myöten, suo imi yhä syvempään. Hän päästi ensimmäisen huudon.

Ei keuhkojensa koko voimalla, vaan pikemminkin säikäyttääkseen Ane
Mariaa. Mitä luulet ihmisten sinusta sanovan?

Kotosalla ei ole ketään, ovat menneet kirkkoon, vastasi tämä.

Skaaro kääntyi raivostuneena häneen päin ja uhkasi nyrkeillään: Jos sinä seisot siinä ja kylmäverisesti katselet kun minä hukun, olet pahinta hirviötä katalampi! Ane Maria vastasi: Teidän pitää rukoilla Jumalaa. Auttakaa! huusi Skaaro nyt täyttä kurkkua kuullen tyydytyksekseen, että huuto oli kova ja kajahteli harjuista ja rinteistä. Naiselle hän huusi: Kun minä pääsen tästä pois, teen tilit selviksi sinun kanssasi, senkin paholainen!

Parempi teidän olisi rukoilla Jumalaa, toisti Ane Maria.

Minä köytän sinut mastoon kiinni ja annan sinulle pamppua.

Vai annatte te minulle pamppua.

Mutta sitten minä ilmiannan sinut viranomaisille!

Ane Maria istuutui kanervikkoon ja suori hamettaan välinpitämättömän näköisenä.

Sinä odotat minun hukkumistani! huusi laivuri, mutta taidatpa odottaa turhaan. Vielä ovat käteni päällä. Tulkaa auttamaan!

Kaiku vastasi taaskin, mutta ainoaakaan ihmistä ei kuulunut.

Laivuri ei voinut pysyä alallaan, siten hän vain joudutti uppoamistaan, hän oli jo suossa melkein rintaansa myöten. Hän koetti koukistaa itseään eteenpäin vatsalleen, jottei ruumiin paino tunkisi häntä yhä syvempään, mutta hän oli jo vajonnut syvemmälle kuin vyötäisiään myöten eikä enää päässyt taivuttautumaan eteenpäin. Auttakaa-a!

Ane Maria nousi, ravisteli kanervan- ja risujen pärtöä hameestaan ja katseli ympärilleen. Kaikki oli hiljaa, äänetöntä.

Mitä minä olen sinulle tehnyt, senkin elukka? kysyi laivuri ääni vihasta sähisten. Eihän se, mitä minä sinulle aioin tehdä täällä viidakossa kesällä, vielä ole riittävä syy ottaa minut hengiltä, siinä oli kylliksi, että löit silmäni mustelmille. Enkä minä sen jälkeen ole sinulta pyytänyt mitään. Tanssin ladossa sinun kanssasi, etkä edes suostunut lähtemään minun kanssani vilvoittelemaan. Teinkö muka silloin sinulle väkivaltaa? En toki. Mitä syytä sinulla on murhata minut? Kulje sinä tietäsi ja anna minun kulkea omaani, en ole sinuun niin hulluna rakastunut. Sitä paitsi sinä itse toit minulle minun piippuni takaisin, sitä tekoa minä en ymmärrä, mitä perhanaa sinä sillä tarkoitit? — Skaaro vaikeni ja katsoi Ane Mariaan hurjasti ja odotti. — Sinä et vastaa, olet liian tyhmä. Minä sanon sinulle, mikä sinä olet, olet naisten hylkiö, joka ei edes tiedä eikä ymmärrä, mitä itse tekee, olet kuin puusta veistetty ja puusta sinulla on pääkin. Juuri niin, puupää sinulla on. Ehkä nyt suusi aukeaa!

Ane Maria lähti hitain askelin kävelemään karjan jäljessä.

Niin, sinä menet pois, mutta minä muistan sinua Jumalan istuimen edessä! sanoi laivuri uhkaavasti.

Minä menen hakemaan ihmisiä, vastasi Ane Maria ja meni pois.

Sen sinä valehtelet! huusi laivuri hänen jälkeensä. Sinä menet vain kauemmaksi ihmisistä, tahdot tuhota minut, niin juuri!

Yksin jäätyään Skaaro hiukan rauhoittui. Hän työnsi pois sen verran mutaa, että sai kellon taskustaan, pyyhki sen huolellisesti ja pisti ylempään taskuun. Sitten hän arvatenkin ajatteli, että lompakkokin sieti pelastaa, kaksituhatta talaria ja tärkeät paperit; se oli paksu lompakko, hän aikoi nostaa sen ilmaan sillä kädellä, joka viimeiseksi jäisi suon pinnalle, ja ehkä kaikkein viimeiseksi heittää sen kuivalle maalle. Joku kaiketi löytäisi sen, hänen olisi ollut vielä maksettava kallionvuokra ja kaikkien työntekijöiden palkat.

Merkillistä, miten saattoikin käydä: aamulla hän oli lähtenyt koijustaan mieli kevyenä ja laulaen, nyt hän oli kuolemaan tuomittu mies, vaikkei kovaan maahan ollut kuin moniaita askelia. Tietysti hän olisi voinut puhua kauniistikin Ane Marialle suotta soittamatta suutaan, olisi voinut tarjota suurta rahasummaa, jos tämä olisi hänelle heittänyt seipään tai pari, jotka olisivat häntä kannattaneet suon pinnalla. Aivan niin, niin hän olisi voinut tehdä. Mutta tämä ajatus ei varmaankaan johtunut hänen mieleensä, ei silmänräpäykseksikään, eikä hän varmaankaan sitä katunut. Hän kai oli niin suunniltaan, kiukuissaan tuota naisihmistä kohtaan, niin raivosta sokeana, että tukki itseltään senkin pelastuksen tien.

Kului tuntikausia, Skaaro päästeli hätähuutojaan, mutta kukaan ei kuulunut vastaavan. Kaikki oli hiljaista, karjankellot olivat aikoja sitten lakanneet kuulumasta, niin kauas elukat jo olivat ehtineet, yksinpä tuulikin vähitellen asettui sitä mukaa kuta matalammalle aurinko painui päivän ehtiessä iltaan. Kello tuli kaksi, tuli kolme, hän katsoi kelloaan, veti sen ja piti sitä sitten kädessään; muta ja lieju oli nyt kohonnut puolirintaan. Voih, nyt hän ei ollut enää rohkea, vaan toisin ajoin itki ja käsitti, että hänen täytyisi kuolla. Käsivarret olivat vielä vapaat, mutta jalkojaan hän ei voinut enää liikuttaa, ne olivat ylhäältä alas asti kuin lyijyn sisässä. Jos ihmiset olivat menneet kirkkoon niinkuin Ane Maria oli sanonut, niin varmaan he jo olivat tulleet takaisin kotiin. Matka oli tosin pitkä ja kirkkomäellä aina aikailtiin ja kyseltiin kuulumisia, mutta kello oli nyt paljon, kamalan paljon. Eikö pelastusta tule? Skaaro huusi, parkui, päästeli surkeita avunhuutoja, oli hetken aikaa ääneti ja kuunteli, huusi ja parkui taas, itki ja pieksi suota käsillään. Mutta hänen huutonsa kävivät vähitellen heikommiksi, hän oli menettänyt rohkeutensa.

Kaikki tämä selvisi Ane Marian kertomuksesta monien aikojen kuluttua. Ane Maria ei ollutkaan mennyt karjan mukana, vaan nähnyt kaikki, vieläpä kuullut, mitä hukkuva sanoi puhuessaan ääneen itsekseen. Yhtä ja toista hänen teoissaan oli, mikä jäi Ane Marialta käsittämättä: Skaaro rupesi äkkiä kirjoittamaan jotakin lompakosta ottamalleen paperille. Ane Maria ajatteli: nyt hän kirjoittaa, että minä olen hänet murhannut! Mutta siitä alkaen hukkuvassa tapahtui muutos, hän oli vaiti, mutta itki niin, että hytkyi, repi sitten paperin pieniksi palasiksi ja pisti ne suohon viereensä. Hän näytti olevan nöyrä ja masentunut. Suo imi nyt vähitellen syvyyteen hänen käsivarsiaan, hänestä ei enää ollut paljonkaan näkyvissä, Ane Marian rintaa alkoi ahdistaa, hän nousi hiljaa seisoalleen ja pakeni, juoksi, juoksi taloja kohti, huusi…

Kaikkein viimeiseksi Skaaro oli nakannut sekä kellonsa että lompakkonsa kovalle maalle. Hän ei ollut kirjoittanut mitään. Kun hänellä ei ollut perhettä eikä läheisiä sukulaisia, hän ei ollut jättänyt kenellekään jäähyväisiäkään.

IV

Norja ei ole pieni, se on hyvin pitkä. Kun laivuri Skaaro, Lokin isäntä, upposi suohon jossakin kaukana pohjoisessa, ei siitä etelässä ollut sen suurempia seurauksia kuin että lehtiin tuli uutinen ja kylmä väristys karsi jonkun lukijan selkäpiitä.

Kylä sitä vastoin on pieni, kylä on ahdas. Kun siellä mies hukkuu suohon, kylä muistaa sen kauan ja puhuu siitä ja kammoaa suota juurruttaen pelon lapsiin ja aikuisiin. —

Ane Maria oli todella hälyttänyt kirkkomiehet, siitä ei ollut epäilystäkään, oli juossut lyhyintä tietä taloihin, juossut ja huutanut. Mutta silloin oli jo liian myöhäistä, apuväen ehtiessä perille ei suon pohjattoman liejun pinnalla näkynyt mitään muuta kuin vihreä kyljelleen kääntynyt mätäs. Ihmiset eivät ottaneet uskoakseen, eivät käsittäneet, että laivuri Skaaro olisi ollut niin taitamaton, että olisi mennyt suoraan suosilmäkkeeseen. Mutta lopulta sitä ei kuitenkaan voitu epäillä. Jälkeenpäin iti ilmi, että yksi ja toinen oli kuullut huutoa, vaikkei ollut tullut kiinnittäneeksi siihen huomiota. Kyllä vain laivuri oli suohon hukkunut, hänen lompakkonsa ja kellonsa löydettiin.

Lokkiin lähetettiin sana Augustille ja Edevartille. August otti haltuunsa lompakon, luki setelit todistajien nähden ja oli asiain näin ollen siihen oikea mies. Ane Marian ensimmäinen kertomus sekä ympäristön naapureille että myöhemmin nimismiehelle oli selvä ja varma: hän oli pahoillaan, ettei ollut tullut kyllin aikaisin, jotta olisi voinut saada sanan ihmisille, mutta muuten hänen oli mahdotonta arvata ja älytä, mitä se mies, se laivuri oli ajatellut: hänen oli täytynyt kauan viivytellä ennen kuin rupesi apua huutamaan, kunnes lieju nousi kaulaan saakka, ja sen tunnin, parin aikana, joka kului ihmisten hälyttämiseen ja opastamiseen paikalle, laivuri oli ehtinyt kokonaan painua mutaan.

Synkkä, kauhea tapaturma.

August matkusti oitis naapuripitäjään Skaaron molempien ystävien luo neuvottelemaan, mitä laivalle ja kaloille oli tehtävä, mutta Edevart jäi valvomaan lastausta. Nyt hänelle ei latojien saanti tuottanut vähintäkään vaikeutta, kaikki olivat auliita ja halusivat auttaa, laivurin kova kohtalo painoi raskaasti kaikkien mieltä. Ane Mariakin selitti olevansa valmis latomaan, jos niin tarvittaisiin. Kallioilla naiset puhuivat keskenään hiljaa kauhuissaan: Hyi, tuskin uskallan edes enää katsoa suohon päin, ei voi ajatellakaan, mitä hän joutui kokemaan! — Älä puhu siitä, älä mainitsekaan! Minä en saanut viime yönä unta, olin kuulevinani huutoja. — Vai kuulit sinä huutoja? Niin, asia on sitten kyllä niin, ettei hän ole saanut rauhaa. — Ane Maria kysyi: Miksei hän sitten olisi saanut rauhaa? Mitä te sillä tarkoitatte? — Mitäkö me tarkoitamme! Hän on kuollut ja hautautunut suohon, kukaan ei häntä auttanut, hän ei ole saanut edes Isämeitää haudalleen, ei vähintäkään Jumalan sanaa, ja sitä hän kai huutaa. — Ane Maria tokaisi: Se on paljasta lorua, ei hän huuda, te vain pelkäätte. — Niinkö? No etkö sinä sitten pelkää? — En pelkää, minä menisin vaikka yöksi nukkumaan suon reunaan. — Sitä toiset epäilivät ja sanoivat hieman närkästyneinä: Niin tietenkin, sinähän olet aina paljon parempi meitä muita! —

Kun kalat oli saatu lastatuksi, kiersi Edevart viimeisen kerran kallioilla tarjoamassa ryyppyjä ja rinkeleitä. Se oli koko juhlallista, mutta iloa ja rattoisuutta ei kuulunut, ihmiset puhuivat vähän ja hiljaa, kammotti muistella suohon hukkunutta, rehtiä ja kaikin tavoin erinomaista miestä. Mutta siitä näkee kuinka äkkiä ihmisen elämästä voi tulla loppu!

August palasi neuvotteluretkeltään. Hän oli taas mies paikallaan, sukkelatuumainen sanoissaan ja ajatuksissaan varma mies, aivan toisenlainen August kuin entinen. Hän, joka oli aina ollut toisille alamainen, toisten johtoa totteleva, otti nyt johdon käsiinsä ja määräsi, että huomispäivänä tehdään tili kaikkien työntekijöiden kanssa. Aloitetaan tavalliseen aikaan, hän määräsi, ehkä saadaan sitten myötäistä. — Kukas kuljettaa jahdin pois? kysyi joku. — Jaa, kenen luulet sen kuljettavan? hän tokaisi vastaukseksi.

Augustin tilit olivat moitteettomat eikä kenelläkään ollut mitään muistuttamista. Ne kalliotyöntekijät, jotka itse olivat pitäneet lukua päivätöistään ja vetäneet tuvan orteen liidulla viivoja, eivät voineet huomata hänen erehtyneen. Hän kutsui aina kaksi henkeä kerrallaan kajuuttaan, jotta toinen oli todistamassa toisen tiliä, sen hän arvatenkin oli oppinut merimiesaikanaan. Karolus ja Edevart huomasivat ihmeekseen, että August aina joka tilinteon jälkeen riipusti lukuja ja merkkejä jonkinlaiseen erikoiseen päiväkirjaan. Näytti siltä kuin hän olisi pitänyt yksityistä tiliä päivätöistä ja jostakin muusta, ties mistä. Tämän päiväkirjan hän joka kerta pisti taskuunsa.

Tilinteon päätyttyä August ilmoitti aikovansa itse purjehtia laivurina Lokilla Bergeniin. Ei ollut ketään muuta, joka taisi purjehtia kompassin, kartan ja kellon avulla, eivätkä toisten kuivauspaikkojen laivurit voineet jättää omia aluksiaan.

Ihmiset kyllä hiukan kummastelivat tämän kuullessaan, vaikkei se tullutkaan aivan odottamatta. August oli jo ennen aiheuttanut heille yllätyksiä, moneen he uskoivat hänen pystyvän, mutta tällä kertaa hän hyppäsi kovin korkealle. Laivuriksi, kapteeniksi suureen, täydessä lastissa olevaan jahtiin, joka aikoi kompassin, kartan ja kellon avulla purjehtia koko Norjan rannikon pitkin pituuttaan etelään asti — olipa se mies mahtanut oppia paljon asioita!

Hänellä oli Edevart, mutta hän tarvitsi matkalle kolmannenkin miehen. Hän mainitsi Teodorin. — Teodorilla on kohju ja hän käyttää vyötä, muistutti Edevart — Häntä minä olen ajatellut, vastasi August lujasti. — Edevart huomautti vielä, että Teodor oli ollut pahimpia pilkkaamaan ja loukkaamaan tovereitaan, hän oli huono poika. — Sitten se nyt hänelle kuitataan, virkkoi August siihen.

Ei sattunut tuulta, heidän täytyi soutamalla hinata Lokki ulos Poldenista. Se oli raskasta työtä ja he palkkasivat Karoluksen ja vielä toisen miehen avuksi. Ulkona vuonolla he saivat heikon tuulen ja levittivät purjeet.

Nytkin seisoi mäkirinteillä ihmisiä katsomassa. He huiskuttivat jahdille hyvästiksi, kaipasivat sitä. Polden oli tyhjänä, vuorilla ei ollut enää mitään elämää.

Toverusten vielä kyntäessä Länsivuonoa August teki tilin Edevartin kanssa, maksaen hänelle runsaan palkan kesän työstä. — Sinä olet ollut hyvä mies ja saat kunnollisen palkan, hän sanoi. — Edevart kiitti, mutta ei oikein ymmärtänyt, kuinka hän sai niin paljon siltä ajalta, jonka oli ollut palveluksessa. — August otti taskustaan yksityisen päiväkirjansa, luki siitä ja sanoi: Se on kirjan mukaan. — Edevart: Mikä kirja se on? — August: No tiedä nyt, että se on se kirja, jossa on sinun ja minun ansioni.

Hän alkoi selittää. Muistatko, mitä sanoin keväällä, että me, sinä ja minä, saisimme hyvää ansiota tänä kesänä? — Edevart: Muistan kyllä. — August: Minä tulin mukaan Lofooteille, sain laivuri Skaaron ja Lokin Poldeniin, kuivasin kalan. Et ole kuullut toisesta minun veroisestani etkä yleensäkään toisesta miehestä, joka olisi voinut tehdä, mitä minä olen tehnyt. — Edevart mietti hetken ja sanoi: Ehkä Napoleon… — Jaa, myönsi August, Napoleonin veroiseksi en pyri. Mutta voit esimerkiksi kysyä minulta kaikenlaisia maailman asioita, niin minä tiedän ne. Tänä kesänä minulla on ollut koko almanakka päässäni, eikä ainoaakaan päivää ole jäänyt pois.

Tässä suhteessa August kyllä saattoikin olla aivan oikeassa, hän oli pitänyt tarkkaa lukua päivistä. Toverinsa pitkästä selityksestä Edevart käsitti seuraavaa: Kaikilla työntekijöillä ei ollut yhtä monta päivätyötä, Karolus oli ollut poissa kaikkiaan kymmenen päivää, Teodor kolme päivää, ja muutamina sadepäivinähän kalankuivaus oli ollut kokonaan pysähdyksissä. Aivan niin. Mutta näistä päivistä August oli viekkaasti lukenut tietyn määrän itselleen lisäten niiden palkan omaan palkkaansa. Tämä tili oli hänen pienen päiväkirjansa sisältö: Jokainen työmies sai kaikki, mitä hänelle kuului, mutta niistä päivistä, jotka he olivat työstä poissa, August itse otti maksun itselleen. Sen hän saattoi tehdä aivan vaaratta, sillä hän oli johtanut kuivausta erinomaisen tarmokkaasti ja saanut lastin lähtökuntoon pari viikkoa aikaisemmin kuin muut laivat. Siitä koitui Augustille sievoinen ylimääräinen ansio, ja näistä rahoista hän hyväsydämisestä luovutti Edevartille kohtuullisen osan, jotta he saattoivat yhdessä vastata asiasta.

Edevart joutui pahaan pulaan, mutta syvän vaikutuksen toverin menettely teki häneen. Hän rohkeni kuitenkin kysyä: Mutta entä jos laivuri Skaaro olisi elänyt ja ollut saapuvilla tilinteossa, miten sinä silloin olisit voinut puhaltaa semmoisen määrän rahaa? — August vastasi: Silloin olisin vain pannut työluetteloon pari, kolme työmiestä lisää ja vastaanottanut heidän tilinsä heidän puolestaan lähettääkseni sen edelleen. Se olisi ollut kaikkein pienin temppu se.

Kovin viisas ja rohkea mies tuo August, muutamassa suhteessa oikein mato miehekseen.

Edevart otti rahat, mutta oli muutaman päivän syvissä mietteissä. Tämmöinen "kauppojen" teko oli hänelle uutta; se sai hänet tuntemaan itsensä epävarmaksi. Tämä ei mitenkään voinut olla puhdasta synnistä, saa nähdä, paljonko siunausta se tuo mukanaan. Väkisinkin herasi mielessä kysymys, eikö laivuri Skaaro nyt tulisi ja ilmestyisi hänelle. Hän sanoi kerran: Se laivuri siellä suossa kai tietää, mitä me olemme tehneet.

Asia on sillä lailla, vastasi August, että minä lahjoitin hänelle kultasormukseni.

Edevart ihmeissään: Niinkö?

Lahjoitin sen hänelle, ilmaiseksi. Miksi olisin sen tehnyt?

Edevart: Minäpä en ole lahjoittanut hänelle mitään.

August ei jäänyt vastausta vaille: Mitä? Enkö minä ole kuluttanut sinun takkiasi, ihka uutta verkatakkiasi aivan pilalle? Soisitko sinä sen minulle noin vain huviksesi?

Kaiken kaikkiaan August sekoitti hyvin taitavasti yhteen asiat, oikean ja väärän, toden ja valheen, vähääkään arastelematta, puhuipa siihenkin suuntaan, että heidän oli aina meneteltävä rehellisesti ja toimittava niinkuin oli oikein ja asianmukaista. August hymyili niin, että kultahampaat näkyivät, ja kertoi Karoluksen pyytäneen häneltä laivuri Skaaron piippua. Hän itse ei enää sitä tarvitse, niin oli Karolus sanonut. — Ei tarvitsekaan, vastasi August, mutta Skaaro-vainaja teki kylliksi sinun hyväksesi pelastaessaan heinäsi! — Karolus oli sitten pyytänyt takkia tai jotakin muuta vaatekappaletta, hattua, pientä muistoa laivurista. Oliko mokomaa kuultu! August oli vastannut: Tuommoisen julkeuden ja ahneuden vuoksi en minä rupea itseäni synnillä tahraamaan, se sinun pitäisi älytä! Ja eikö se mielestäsi ollut oikein vastattu? hän kysyi Edevartilta.

Edevart hämmentyi ja tyhmistyi tästä ristiriitaisesta puheesta entistä pahemmin ja antautui lopulta täydelleen. August mahtoi tietää parhaiten tämänkin asian, hän tiesi kovin paljon, ei siinä ollut kaikki, mitä hänestä näkyi päältäpäin.

He olivat Bodøstä ottaneet runsaasti eväitä, heiltä ei puuttunut mitään, yöt olivat vielä valoisat ja he purjehtivat Helgelandin äärtä alaspäin, hoitaen kukin vuorostaan peräsintä. Laivuri August tutki tarkasti karttaa heidän purjehtiessaan läheltä maata. Sitä piti näyttää Teodorille. Sitten August astui sukkelaan kompassin ääreen, otti Skaaron kellon taskustaan, laski minuutteja ja sekunteja, nyökkäsi ja meni jälleen pois.

Teodoria ei jahdissa pidetty missään arvossa, eikä laivuri August edes viitsinyt vastata hänelle, kun niin vähäpätöinen tuhrustaja tahtoi lausua mielipiteensä jostakin asiasta. Follalla heidät yllätti myrsky ja aallokko ja Teodor oli kovilla. Hän ei tiennyt purjehtimisesta tuon taivaallista, oli ensikertalainen laivassa, ei edes tiennyt köysien ja nuorien nimeä. Alussa hän teki monet asiat hullusti, ja laivuri uhkasi jättää hänet maihin ottaa hänen sijaansa "aikuisen miehen". Täällä Follalla heidän täytyi koota sekä latva- että isopurje ja purjehtivain keulapurjeella. August laivuri seisoi ruorissa karjuen käskyjään, hänen täytyi opettaa kumpaakin miestään. Augustia ei nyt jänistänyt, hänen haileat sinisilmänsä olivat tuimat ja hän polki jalkaansa laivankanteen. Toista oli seisoa pystyssä kannella kuin maat nenällään kahdeksanhangan pohjalla. Sitä ei voinut verratakaan tähän.

He pääsivät Follan poikki, laskivat jälleen saaristoreitille ja saivat parempaa säätä. Kaikki korjautui August otti hanurinsa ja soitti ensi kerran koko matkalla. Hän oli hyvällä tuulella, matka oli tähän saakka ollut oikea pikamatka, Bödøn majakka oli jo jäänyt selän taakse, nyt viilletettiin Frohavin poikki ja lähestyttiin Trondheimin väylää.

Älyät kai nyt, että minä osaan purjehtia? hän kysy Edevartilta. Mitäs ajattelet siitä, jos laskettaisiin Lokilla suoraan meren poikki vieraisiin maihin?

Mitäh?

August vilkaisi ympärilleen ja puhui hiljaa; tuokio hän tuntui empivän, jopa olevan hämilläänkin: Minulla on taskussani Skaaron kello, huvikseni en siitä eroa Minulla on taskussani yli tuhannen talaria, jotka ovat Skaaron rahoja; ei ole pieni asia lyödä pöytään semmoinen summa. Vai miltä sinusta tuntuu? Minä en tiedä Edevart virkkoi, ikään kuin koko asia ei olisi häntä suurestikaan huvittanut: Mitäpä sille mahtaa?

August jatkoi: Ja sitten laiva ja lasti, suuria arvoja, kokonainen omaisuus. Mehän olemme siitä kaikesta vaivan nähneet, eikä siitä enää ole Skaarolle mitään hyötyä. Jos oikeus on oikeutta, niin meidänhän oikeastaan hänet tulisi periä.

Paljon sinunkin päähäsi mahtuu, arveli Edevart hymyillen.

Tahdoin vain mainita sen sinulle. Asiasta ei puhuttu sillä kertaa sen
enempää, mutta myöhemmin päivän kuluessa August palasi siihen ja sanoi:
Ei ollut tarkoitus, että Teodor otettaisiin mukaan sille matkalle.
Mille matkalle?

Espanjan matkalle. Teodorista meidän täytyy päästä eroon. Ja sinun pitäisi tahtoa samaa kuin minä ja minun samaa kuin sinä. Kaikki, mitä sinä et ymmärtäisi, pitäisi minun ymmärtää meidän kummankin puolesta, minä olen näet ollut mukana semmoisessa yrityksessä kerran ennenkin.

En ymmärrä mitään siitä, mitä sinä ajattelet, tunnusti Edevart suoraan.

Eipä tietenkään, se meni yli Edevartin ymmärryksen. Hän ei enää ollut yhtä rohkea kuin ennen, toveri oli purjehtinut maapallon ympäri ja oppinut liian paljon, hänen elämässään näytti olevan yksiä ja toisia pimeitä ja salaperäisiä seikkoja…

Fosenlandetissa he poikkesivat vihantarantaiseen lahteen vettä ottamaan. Väylälle saakka kuului metsässä kuohuvan kosken kohina. Laakson perukassa oli yksinäinen talo, sieltä laskeutui joelle pari lasta, jotka seisoivat ja katselivat jahdista soutavia vieraita. Hetken perästä juoksi sieltä nuori nainenkin paljain jaloin, yllään vain paita ja hame, kovin kuluneet nekin. Hänellä oli asiana pyytää hyviä matkamiehiä — kun eivät vain panisi pahakseen! — vähän auttamaan: talon takana vuorella oli lammas joutunut niin pahaan paikkaan, ettei päässyt mitenkään pois, ja oli ollut siellä jo kaksi vuorokautta, eikä hän, yksinäinen ihminen, saanut sitä pelastetuksi. Naisen silmät olivat kyynelissä: oli niin kiltti ja kaunis lammas. August: Eikö täällä ole lähellä miesväkeä? On kyllä, vastasi nainen, mutta ovat juuri nyt saaressa työssä.

Saari on kartassa, sanoi August osoittaakseen suurta laivurinoppiaan.
Minkälaisessa työssä he siellä ovat?

Fosenin talossa ovat, mitä siellä tehnevät.

August oli jonkinlaisessa tärkeyden tunnossaan tehnyt nämä tarpeettomat kysymykset. Hän katseli rakennuksia mutisten jotakin, mutta kun hän edelleenkin oli hyvällä päällä, hän lupasi tulla.

He soutivat vesitynnyrin laivaan, ottivat sieltä köysiä ja väkipyörän ja kävivät taas veneeseen. August otti pyssynsäkin ja pani sen istuessaan poikkipuolin polvilleen, mutta niin hän luultavasti teki vain näyttääkseen muhkealta nuoren naisen silmissä.

He nousivat taloon, ja onnettomuuspaikka osoitettiin heille. Lammas oli uskaltautunut kallionkielekkeen jolla kasvoi vehmasta nurmea, mutta kieleke oli niin kaita, ettei se mahtunut kääntymään eikä päässyt pala maan takaisin. Alla ammotti syvyys ja kuolema.

August kysyi naiselta: Myytkö lampaasi?

Mitä — eihän toki, ettäkö myisin sen?

Minä näet ostaisin sen ja ampuisin tästä, niin että se kierähtäisi alas.

Ettäkö ampuisitte sen? Eihän toki, se on niin kiltti lammas, suuri ja kaunis ja sitä on pidetty säilytettäväksi

August nousi miehineen vuorelle, laski Edevartin köyden varassa kallionkielekkeelle, niin että tämä saattoi ryhtyä tarpeellisiin toimiin. Lammas seisoi alallaan, se näkyi tottuneen olemaan ihmisten kanssa eikä pelännyt Edevart kiikkui köydessä ja sai yhdellä ainoalla lujalla otteella lampaan käännetyksi takaisinpäin. Se kävi äkkiä hän nosti sen eturuumiin villoista ilmaan, niin että elukka silmänräpäyksen ajan seisoi kahdella jalalla minkä jälkeen se taas putosi neljälle jalalle. Lammas näytti tästä joutuneen aivan päästään pyörälle, ei tuntunut tietävän, mitä oli tapahtunut, oliko ehkä pää siirtynyt takapäähän? Edevart taputti sitä hyväillen, mutta hänen täytyi sekä työntää että ajaa elukkaa saadakseen sen tulemaan takaisin samaa tietä kuin oli kielekkeelle mennyt.

Edevart kiipesi köyttä myöten ylös pari jalkaa ja kiepautti itsensä kallionkielekkeelle. Seisottuaan siinä hetkisen miettien hän päästi köyden irti itsestään ja laski tampin putoamaan. Vedä ylös! hän huusi sitten. Hän kuuli kallionseinämän partaalta väkipyörän valittava kitinää ja näki köyden nousevan korkeuteen. Varovasti hän sitten asteli kallionkielekettä pitkin lampaan kintereillä.

Alhaalta rakennusten luota nainen katseli molempien lastensa kanssa korkeuteen. Hän itki, peloissaan sekä lampaan että vaaraan antautuneen miehen vuoksi. Lapset huusivat vähän väliä. Ei niin pystyssä! varoitteli äiti, voitte pudota! Itse hän huusi ilosta, kun vaara oli ohi, ja miesten tultua vuorelta hän kiitti molempia kädestä pitäen ja käski lapsiaan tekemään samoin. Nämäkin ojensivat kätösensä, oikean tai vasemman, miten sattui. Edevartiin nainen loi kummastuneen katseen ja kiitti häntä erikoisesti ja punastui — niin aina, nuori vaimo kaiketi huomasi, että hän oli miehistä kauniimpi. Eikä Edevart puolestaan ollut rahtustakaan parempi, hänkin punastui. Oi nuoruus, siunattu nuoruus ja viattomuus! Heitä pyydettiin tupaan. Siellä heille annettiin maitoa juoda, ja vaimo antoi taas ensin Edevartille kuin paremmalle ainakin. Laivuri Augustin mieli näytti siitä myrtyvän, hän otti Skaaron kellon taskustaan ja sanoi: No niin, lähdetään pojat taas laivaan, minun täytyy viedä lasti matkan päähän!

Vaimo oli niin kiitollinen, että tahtoi keittää heille kahvia. August vastasi: Ei, on meillä laivassa kahvia, meillä on koko matkan eväät. Kiitoksia vain! Onko tuo sulhasesi, tuo tuolla seinällä? hän sitten kysäisi leikillään.

Se on mieheni, vastasi nainen.

Onko hänkin saarella työssä?

Ei. Hän on kaukana.

Kaunis mies, sanoi August. Jäikö hän merille?

Lähti Amerikkaan.

Vai Amerikkaan. Siellä minä olen paljon liikkunut. Kauanko miehesi on ollut poissa?

Neljä vuotta.

Palaa kai pian takaisin?

Jumala sen tiennee, vastasi vaimo.

Tiedät kai sen itsekin. Eikö hän kirjoita?

Ei, ei hän kirjoita. Ei ole kertaakaan kirjoittanut.

August löi kädellään polveensa: Eikö ole kertaakaan kirjoittanut? Mutta sittenhän et edes tiedä, onko hän päässyt perille Amerikkaan?

Hän on noussut maihin New Yorkissa.

Mutta jäi sille tielleen?

Vaimo ei vastannut.

Edevart tunsi sydämensä vuotavan verta säälistä. Tässä oli sellaista mitä hän ei käsittänyt, kohtalo, oudonlaatuinen risti. Nainen saattoi olla tuossa viiden-, kuudenkolmatta, hänessä oli jotakin herttaista, ehkä ei rakasta, mutta hellää, se näkyi hänen painuneesta päästään, hänellä oli nöyrät silmät. Missä mies viipyi, oliko häntä olemassakaan? Millä tämä vaimo eli? Tuvassa oli kangaspuut, seinillä ja tuolinselkänojilla riippui pitkin huonetta monenvärisiä lankoja, kaikki huonekalut olivat maalaamattomat. Edevart istui, kostuttaen silloin tällöin suutaan, välinpitämättömyys ja kylmäkiskoisuus olivat hänestä kaukana, hänessä tuntui jotakin värähtelevän, ehkä se oli nöyryyttä, tai ehkä hän oli rakastunut, mutta suloiselta se tuntui.

Augustilla ei ollut nyt enää mitään kysyttävää, hän siis nousi ja astui ovea kohti. Edevart lähti tuvasta viimeisenä, nainen seurasi hänen kintereillään ja sanoi ulkona eteisessä: Niin, kiitos ja kunnia sinulle kaikesta, mitä olet tehnyt! Mikä sinun nimesi on?

Edevart vastasi yllättyneenä: Minunko nimeni? Ka — Edevart minun nimeni on. Entä sinun? Lovise Magrete Doppen.

Niin, minun koko nimeni on Edevart Andreasson. Elä terveenä!

Oi tuota nuoruutta! He eivät hyvästelleet kädestä pitäen, kumpikin katseli lattiaan, kuiskasivat toisilleen kuin varkain… Suutelitko sinä sitä? kysyi August myöhemmin. Edevart oli hetkisen vaiti, sitten hänen täytyi tekeytyä miehevämmäksi kuin olikaan ja hymyillä tälle rohkealle kysymykselle: En, ei se tahtonut. — Ei tahtonut? Olisinpas minä ollut siinä! kehaisi August.

Mutta Edevart huomasi, että kuva, sateenkaari, oli hänessä särkynyt.

Pian hän sai muuta ajateltavaa. Jahti oli ajautunut hyvän matkaa maata kohti, joten se oli soutamalla hinattava lahdesta selemmäs. Teodorin kanssa he soutaa kiskoivat kasvot rakennuksiin päin käännettyinä. Koko ajan Edevart näki nuoren naisen seisovan tuvan seinustalla, mutta kertaakaan tämä ei liikauttanut kättään jäähyväisiksi — ehkä sen vuoksi, että heitä oli veneessä kaksi miestä.

Taas lähdettiin purjehtimaan.

Peijakkaan paljon aikaa siihen lampaaseen menikin! harmitteli August laivuri. Nyt emme voi poiketa Trondheimiin.

Emme kylläkään, mutta mitäs meillä olisi siellä tekemistä?

Yhtä jos toistakin. Mutta poiketaan Kristianssundiin. Se on suoraan keulan edessä.

Edevart kysyi: Missä luulet tuon naisen miehen olevan?

Hänen miehensäkö? Jaa, kai karkuteillä tai tapettu, siinä se.

Luuletko miehen asioiden olevan niin hullusti?

Miksei? Mitä me ihmiset osaamme arvata?… Hyvännäköinen nainen, ja olen hyvin tyytyväinen, kun otin mukaan molemmat mieheni ja pelastin hänen lampaansa. Ei sen puolesta, etten olisi nähnyt aikoinani somempiakin naisia, sekä maalla että merellä.

Edevart loukkaantui: Oli hän ainakin paljon somempi kuin Mattea.

Mitäh? — niin, hän! August hymyili ja pudisti päätään. Niin, siinä oli yksi hornan sikiö! Olisipa hauska tietää, missä nyt mahtaa olla. Jos olisi nyt tässä kämmenieni välissä, niin voisin totisesti sen tuntea! Mutta terve menoa vain, en minä olisi missään tapauksessa hänestä huolinut.

<tb>

Poikettiin Kristianssundiin. August kävi kaupungilla ja osti hienot vaatteet ja kultasormuksen. Hän käveli Skaaron täpö täysi rahakukkaro taskussaan ja maksaessaan avasi sen mielellään aina niin suureksi kuin sen suinkin sai. Edevart kirjoitti täältä kotiinsa, että hän oli nähnyt enemmän kuin ennen, suuren meren ja lukemattomia maita, sitä paitsi paljon ihmisiä, kaupunkeja ja laivoja. Harras tervehdys kaikille!

Täällä Kristianssundin kaduilla he jälleen yhdyttivät Papstin, vanhan kellojuutalaisen. Nyt hän oli täällä. Oli sama hauska, ystävällinen ja paksu ukko kuin ennenkin, kunnianarvoinen parta ja monet kellonperät rinnalla olivat ennallaan. Kaupungin kellosepät katsoivat tosin häneen karsaasti, mutta he olivatkin ainoat, jotka niin tekivät. Papst oli tunnettu henkilö, joka oli myynyt kelloja ylhäisille ja alhaisille; kaikki pysähtyivät hetkiseksi juttelemaan hänen kanssaan, niin nuoret kauppiaat kuin konsulitkin.

Tuleeko tänään kellonkauppaa? kysyi Papst.

Minulla on kello, vastasi August laivuri.

Hän näytti Papstille Skaaron kelloa, tämä avasi sen sanoi: Hyvä kello!

Se käy kahdellakolmatta kivellä, mainitsi August. Ehkäpä te olettekin sen aikoinaan myynyt.

Papst: En muista. Ehkä. — Hän kääntyi Edevartin puoleen, tiedusteli tämän nimeä ja kotipaikkaa ja muisti nuorukaisen viimein: Minähän näin sinut moneen kertaan Stokmarknesin markkinoilla viime vuonna. Mutta olet paljon muuttunut, varttunut ja kasvanut suureksi. Et kai ole ostanut kelloa?

Aioin odottaa, kunnes pääsen Bergeniin.

Sitä älä tee. Nylkevät vain sinua, varoitti Papst.

August laivuri kysyi: Mitä tahdotte, jos annatte perämiehelleni oikein hyvän kellon?

Papst pisti kätensä taskuun, kourasi sitten toistakin ja otti esiin kaksi kelloa: oikein hyvän kellon, niinkö sanoitte, laivuri? Tässä on nyt erinomainen kello ja tässä toinen. Olkaa hyvä ja katsokaa niitä, ankkurikäynti.

August avasi kummankin vuoron perään, oli ymmärtävinään kelloja ja sanoi: Tuo on parempi minun käsittääkseni.

Papst nyökkäsi.

Sen minä paikalla huomasin, sanoi August. Paljollako te tuon kellon myytte? mikä on viimeinen hinta?

Kahdeksan talaria.

Kahdeksan talaria — laskette kai leikkiä? Kahdeksan talaria sopii vielä laivurille, mutta mistäs perämies ottaa kahdeksan talaria!

Siinä kyllä voitte olla oikeassa, myönsi Papst.

Edevart kysyi masentuneena: Entä se toinen kello, onko sekin hyvä kello?

On, oikein hyvä.

Mitäs se maksaa?

Sen voin myydä toista vertaa paremmasta hinnasta, kuudestatoista talarista.

Toverukset aivan tyrmistyivät. August virkkoi ymmällä: Kaksinkertainen hinta mitä yksinkertaisimmasta kellosta, mistä se johtuu?

Papst ojensi hänelle kellon ja sanoi: Katsokaa tuota kelloa, laivuri, vielä kerran ja sanokaa, mitä luulette.

August otti kellon, avasi sen ja katsoi siihen, mutta nyt hän oli käynyt varovammaksi: Ei epäilystäkään, tämä on hyvä kello, näkeehän sen lapsikin. Mutta että maksaisi toista vertaa enemmän kuin se toinen —

Papst mainitsi muutamia asiatietoja. Se johtui kuoren kaiverruksesta, se oli paljon kalliimpaa kaiverrusta, ei koskaan kulunut pois. Kaiverruksesta?

Niin. Ja sitä paitsi tässä on kolme ratasta enemmän kuin toisessa, jos laivuri tahtoo lukea.

August oli joutunut kiinni. Luettuaan hän tiuskaisi loukkaantuneena: Kuule Edevart, oli miten tahansa, mutta Bergenistä hankin sinulle erinomaisen kellon paljon halvemmalla. Siitä voit olla varma! Papst kysyi: Koska lähdette, laivuri? Kun saadaan iltatuuli.

Erottiin siinä. Kukin lähti taholleen. August kysyi kaupungin hienointa hotellia ja meni sinne: — Olisin voinut ottaa sinut mukaan, mutta et ole ostanut vaatteita itsellesi. — Minä menen laivaan päästämään Teodorin vartiosta. —

Edevart ei ollut entisellään, kaukana siitä. Hänellä oli rahaa taskussa, mutta elämänhalua puuttui — monta päivää hän oli ollut surkeana ja rakkauden tuskissa, ruokahalu oli mennyt, kasvot käyneet harmaankalpeiksi, mieli myrtynyt, koko mies lamassa. Hän olisi voinut kirjoittaa sille naiselle, mutta ei ollut saanut osoitetta, sitä paitsi hän ei ollut suinkaan kynämies, nainen oli varmaan paljon etevämpi ja nauraisi hänelle. Voi sitä Fosenlandetin elämystä! Pikku Ragna jäi aivan pois mielestä, nyt hän kyllä olisi voinut nähdä Ragnan vaikka toisen miehen kaulassa, se ei olisi häneen koskenut paljoakaan. Hänet oli kokonaan vallannut toinen, voimakkaampi tunne, se oli tullut kuin myrskynvihuri ja yllättäen. Mitä hänen piti tehdä? Toivosta ei ollut puhettakaan, tie oli pystyssä, hän ei enää milloinkaan pääsisi poikkeamaan sinne vihantaan lahdenpohjukkaan vettä ottamaan. Lovise Magrete Doppen eläisi ja kuolisi omassa tuvassaan ja hän itse eläisi ja kuolisi kaukana tästä, he saattoivat vain muistella toisiaan. Hän olisi voinut salavihkaa pistää sen naisen käteen vähän rahaa…

Kesken näiden mietteiden tallusteli vanha Papst kuin sattumalta laivasillalle ja tuli Lokkiin. Hän oli perin mukava ja rauhallinen äijä, Edevart näki häntä mielellään.

Jaaha — täällä minä taidankin tavata vanhan tuttavan, vai? sanoi Papst näyttäen hämmästynyttä naamaa. Täälläkö sinä asut? Tietysti Papst tahtoi nyt myydä hänelle kellon, kuinkas muuten, ja Edevart aivan kuin virkosi ja alkoi hieroa kauppoja. Papst neuvoi; hän tahtoi tietää, paljonko rahaa Edevartilla oli kaikkiaan, ja sitten Papst arveli, että neljä talaria joutaa hyvään kelloon. — Kas tässä saat sen, jota äsken näytin sinulle!

Senkö, joka maksoi kahdeksan talaria?

Sen juuri. Tahdon myydä sinulle hyvän kellon. Olet aina kauniisti tervehtinyt vanhaa Papstia ja saat kellon neljällä. Voi, minulle ei jää siitä yhtään voittoa, vähän häviänkin, mutta teen sen ystävyydestä. Kello on rehellisesti kuuden talarin arvoinen, sen saat uskoa. Nyt sinun täytyy huolellisesti vetää se joka ilta, ettet sitä riko, siinä on hieno koneisto, en soisi sinun tekevän minun kanssani huonoa kauppaa. Vielä me kyllä tapaamme toisemme.

Edevart osti kellon. Hän varmaan oli kovin luottavan näköinen, ja se vaikutti vanhaan kellokauppuriin. Papst tiesi, mitä koreus merkitsee nuorelle pojalle ja lahjoitti Edevartille kaupanpäällisiksi somat kellonperät, joista Edevart iloissaan kiitti puristamalla hänen kättään niin kovasti, että Papst aivan parkaisi.

He heittivät hyvästit. — Mutta älä purista niin kovasti, varoitti Papst, sinussa on liian paljon voimaa! Sen hän arvatenkin sanoi mielistelläkseen nuorta miestä, mutta Herra tiesi, tässä oli ehkä kuitenkin tapahtunut ihmeellisiä asioita: vaeltava juutalainen, joka varmaan oli eläessään nylkenyt tuhansia ostajia, oli ehkä tällä kertaa ollut enemmän kuin rehellinen ja myynyt häviökseen.

August tuli alukseen ja heitti kädestään käärön, ostamiaan merikortteja, hän poltteli sikaria ja röyhisti rintaansa, mutta oli aivan selvä mies, vaikka vähän ylpeä, kun oli syönyt niin hienossa hotellissa ja saanut vasikanpaistia ja ulkomaista makaronia. Tapasin hotellissa toisenkin kapteenin, hän kertoi, ja juteltiin siinä syödessä pitkät jutut. Mitä — oletko ostanut kellon? Annas kun katson!

Saatuaan kuulla kellon kaupasta tarkemmin August kävi oitis epäluuloiseksi ja sanoi: Saatpa nähdä, että se vanha kärttäjä on puijannut sinua. Olisit tarjonnut hänelle kaksi talaria, niin minä olisin tehnyt. Et ole liialla oveluudella pilattu tämän maailman kaupoissa ja metkuissa. Lieneekö kello edes tarkistettu?

Edevart: Sitä en tiedä. Ei hän siitä maininnut mitään.

August: Eipä tietenkään. No niin, nyt saat itse nähdä, en sano sen enempää! Illalla he lähtivät jatkamaan matkaa.

Seuraava paikka, johon poikettiin, oli Aalesund. August tahtoi esiintyä tässäkin kaupungissa hienoissa vaatteissa ja kultasormus sormessaan. He viipyivät siellä muutaman lyhyen hetken lähtien sitten jatkamaan matkaa, mutta täälläkin August osti pari merikorttia, tällä kertaa Ranskan rannikosta.

Nyt näytti kauniista ilmoista tulevan loppu. Saatiin sadetta ja vastatuulta, täytyi käydä luovimaan. Aallokkoa ei ollut sanottavasti, mutta tuuli koveni ja Stadtmerellä heitä odotti tuima purjehdus avomerellä. August kiroili ja komenteli kuin pahus ja rasitti itseään ja miehiään silkkaa ylimielisyyttään. Sekä Edevart että Teodor kysyivät, eikö ollut viisainta kääntyä takaisin. Kääntyäkö takaisin? tiuskaisi August. Mitä tämä on siihen verrattuna, mihin minä olen tottunut! He olivat varmuuden vuoksi kaikki kolme miestä kannella eivätkä ummistaneet silmäänsä. Vasta kun jälleen tultiin vuonoihin ja kapeihin salmiin, joissa oli maata kummallakin puolella, Edevart ja Teodor saivat vuoroon kumpikin nukkua. August oli väsymätön ja valvoi koko ajan.

Vihdoin saavuttiin Florøhön ja käytiin ankkuriin. Oikea sielunvihollisen keksintö tämä sitkeä vastatuuli juuri nyt, kun oltiin niin lähellä matkan määrää!

Florø oli pieni, vilkas, herttainen ja kaunis paikka, mutta August oli tyytymätön, sitä hän varsinkin pelkäsi, että muut pohjoisesta palaavat kalastaja-alukset saisivat hänet kiinni. Paljon aikaa tärväytyi siihen lampaaseen, hän äkäili itsekseen. Kolmantena päivänä August meni maihin ja palasi illalla laivaan hienossa hiprakassa, kaikki näytti hänestä silloin jo valoisammalta. Hän oli laskenut mielessään, että muut laivat olivat jääneet ainakin kaksi viikkoa Lokista jäljemmäksi.

Huomeneksella hän taas lähti maihin. Jonkin ajan kuluttua hän lähetti Edevartille sanan, että tämänkin piti paikalla tulla maihin ja ottaa hanuri mukaan.

Niinpä niin, August oli jälleen joutunut oikeaan ympäristöönsä, majataloon, jossa oli rouva ja tarjoilijatarneiti ja piikatyttöjä ja juomatavaroita. Hän olla rellesti siellä iloisin mielin, meripoika oli taas antanut itselleen rantalomaa. Viimevuotisten markkinoiden tapaukset uusiutuivat, tarjoilijaneidistä tuli hänen rakastettunsa, ja hän osti tälle sormuksen. Neitonen oli Bergenistä, siunatun vilkas, korkeapovinen ja silosilmäinen ihminen. Sitä Augustia, sitä Augustia! Hänellä olisi kesällä ollut jos kuinka hyvä tilaisuus juoda tynnyristä viinaa, mutta hän ei ollut siihen koskenutkaan. August ei ollut juoppo, piti vielä lisäksi olla tunnelmaa ja tyttöjä ja elämää, rantaloma ja merimiehenlystit. Hyvä!

Naiset koettivat kaikin mahdollisin tavoin pitää Augustia hyvällä tuulella, rouva puhutteli kapteeniksi ja tarjosi asunnon maalla niin pitkäksi aikaa kuin hänen laivansa olisi ankkurissa, ja palvelustytöt saivat juomarahoja jo siitäkin, että pistäytyivät hetkiseksi näyttämässä itseään. Edevart joutui suuriin pitoihin. Kun August rupesi soittamaan, neiti valtasi Edevartin väkirynnäköllä ja tanssi valssia hänen kanssaan Augustin hymyillessä hyväntahtoisesti ja yhä yllyttäessä. Se on oikein, annakin aika kierua minun perämiehelleni! Edevart puolestaan ei olisi ollut halukas tällaisiin maailmallisiin, hautoi vain mielessään kipeästi vihlovaa hellää muistoa. Eikä sekään auttanut paljon, että hänellä nyt oli kello ja perät, millä herrastella.

Päivä kului tällä tavalla myöhään. Mutta lopulta ei Augustia enää oikein huvittanut hanurinsoitto, neiti ei ihaillut häntä tarpeeksi, vaan innostui sitä vastoin yhä enemmän juttelemaan ja tanssimaan hänen perämiehensä kanssa, jopa tämä tanssi Edevartin kanssa pimeään käytävään, kietaisi käsivartensa nuorukaisen kaulaan ja sanoi ah! August rypisti silloin kulmiaan kuin eräänlaisen epäluulon vallassa, pisti soittokojeensa laatikkoon eikä suostunut enää soittamaan. Tuokaa meille jotakin, antakaa kahvia! hän huusi antaakseen neidille työtä.

Oli jo kulunut yötä kappaleen matkaa Edevartin lähtiessä laivaan, mutta August ei tahtonut kuulla puhuttavankaan unesta, hän vaati ja sai uuden pullon ja kaikki talon naiset ympärilleen kuuntelemaan hänen seikkailujuttujaan. Aamuyöstä vihdoin toinen toisensa jälkeen tipahti pois ja August päätyi vuoteeseen semmoisenaan. Hän mutisi kovin äreänä ja hautoi mielessään kostotuumia, kun neitiä, hänen henttuaan, ei löytynyt mistään. Kyllä minä hänet opetan!

Kului taas vuorokausi, August oli nyt uuvuksissa ja makasi kuin tukki. Laskiessaan herätessään, paljonko oli haaskannut rahaa, hän tuli järkiinsä eikä sitten maistanut enää tippaakaan väkeviä. Hän oli surkeassa kunnossa. Edevart tuli jahdista ja pyysi häntä lähtemään ulos, hän oli lukenut säätiedotuksen ja arveli, että nyt oli sopiva tuuli. He tutkivat molemmat taivasta, pohtivat asiaa ja pääsivät yksimielisyyteen. August meni taloon, selvitti laskun, viipyi kauan sisällä ja sanoi, tullessaan vihdoinkin takaisin: En ymmärrä, mihin hän on hävinnyt.

Edevart: Minä näin hänet rannassa myöhään yöllä.

Rannassako? Soo-o, vai on hän sen sortin ihmisiä!

Ehkäpä etsi sinua? arveli Edevart.

Ee-i, kyllä hän tiesi, missä minä olin. Huusiko hän sinulle laivaan?

Edevart olisi voinut vastata "huusi kyllä!" Mutta hän säästi toveriaan ja sanoi, että tyttö oli vain ollut vähän kävelemässä ja raitista ilmaa haukkaamassa.

Niin, terve menoa vain! ärähti August.

Edevart: Et siis saa takaisin sormustasi?

Sormustako! mitä vielä! äyskäisi August. Ja sen sanon sinulle, Edevart, että akkaväkeen ei ole luottamista.

He soutivat laivaan ja lähtivät oitis.

August oli kohmelossa ja kovin pahalla päällä, mutta muuta neuvoa hänellä ei ollut kuin purra hammasta ja panna kova kovaa vastaan. Tuli kaunis sää ja tasaisempi tuuli, mutta siitä ei tullut Augustille parannusta, hän valitti ja sanoi, ettei ollut koskaan ollut näin lamassa. Se tuli siitä sherrystä, siltä kuulosti, sitten se muka johtui siitä myrkyllisestä kahvista ja vihdoin niistä parista väkevästä krambambulipullosta, jotka oli täytynyt yöllä juoda naisten kanssa. Sen muka piti tehdä hänelle hyvää! — Edevart oli kuullut, että lasi puhdasta viinaa hyvin pienin erin nautittuna auttaa. Mutta August vain sylkäisi kauas mereen ja väitti, että se vain kääntää mieltä.

Mokoma houkka! Ei hänen hummauksensa johtunut edes liiasta elämänhalusta, hänellä ei ollut mitä kuluttaa, ei ensinkään varaa. Eikä häntä voinut parantaa mikään muu kuin aika.

Edevartin tullessa kerran aamulla kannelle seisoi August ruorissa.
Ja nyt oli varmaan paha mennyt hänen nahkoihinsa, sillä hän nyökkäsi
toveriaan tulemaan luokseen ja sanoi: Ei nyt olla Bergenin reitillä.
Sinä katsot minuun, mutta nyt ei mennäkään Bergeniin, sen saat uskoa.
Ollaan jo Bergenin tuolla puolen.

Edevart kysyi epäuskoisena: Mitä sinä oikein puhut?

Tuntuuko se sinusta hullulta? Nyt meidän pitää kerrankin lyödä rahaa ja päästä taipaleelle. Augustin laimean siniset silmät olivat muuttuneet varmoiksi ja teräviksi, hän sanoi aikovansa viedä Lokin Espanjaan ja myydä siellä laivan ja lastin ja tulla rikkaaksi mieheksi. Edevart pääsisi kaupoista osalliseksi, he pysyisivät yhdessä. Älä luulekaan, etten minä muka tunne tietä, enkös ole ostanut merikortteja! Lasketaan ensin Etelä-Norjaan ja sieltä hurautetaan suoraan Pohjanmeren poikki, sitten lasketaan Englannin kanaaliin ja lasketetaan Ranskan rannikkoa Santanderiin ja sitten jo ollaankin Espanjassa. Barcelona on minulle tuttu paikka mutta sinne ei, sen pahempi, päästä, sillä se on toisella puolella. Täytyisi kiertää Välimeren kautta ja matka venyisi toista vertaa pitemmäksi —

Kaikki nämä nimet ja paikat eivät tehonneet Edevartiin lainkaan, hän kysyi vain: "Käynkö minä peräsimeen?"

August ei ollut kuulevinaankaan. Kyllä tiedän, mitä ajattelet, pelkäät, että tätä laivaa ruvetaan kuulustelemaan ja että se tunnetaan. Mutta siihen tiedän neuvon, olen ollut samanlaisessa hommassa kerran ennenkin: poiketaan jo Skotlannin rannikolla johonkin syrjäiseen soppeen ja maalataan se ja annetaan sille uusi nimi. Ei ainoakaan sielu tunne sitä, lähettäkööt sähkösanomia vaikka kuinka paljon.

Tuo puhe on jo pahempaa kuin synti.

Kenelle me mielestäsi teemme vääryyttä? ihmetteli August. Skaaro on kuollut. Mutta sitä paitsi, ei se samainen Skaarokaan ollut suinkaan Herran parhaita, sen minä sanon. Mitä luulet, mitä varten hän tahtoi houkutella Ragnan kajuuttaan? Suotta sinä yrität kääntää kaiken parhain päin, sille, mokomalle sialle, kelpasi niin äiti kuin tytärkin.

Jätetään jo Skaaro rauhaan!

August: Sanon vain mitä sanon. Skaaro on kuollut, ja kun mies on kuollut, ei häneen koske kipeästi se mitä me teemme. Olisi edes ollut naimisissa, mutta ei ollut, siellä pohjoisessa kuulin laivureilta, ettei hänellä ollut perhettä lainkaan, Hardangerista piti tulla muutamia pikkuserkkuja ottamaan laivaa vastaan, niin sanoivat. Onko se sinun mielestäsi oikein ja kohtuullista? Minunko pitäisi antaa laiva pikkuserkuille!

Edevart: Että päähäsi pälkähtääkään seisoa siinä jaarittelemassa tuommoisia!

Niin, sellaista oli pälkähtänyt August kuoman päähän, ei hän näyttänyt laskevan leikkiä. Yrityksensä mahdottomuudesta hän välitti viisi, itse hän aikoi pitää laivuri Skaaron kellon, rahat ja laivan lasteineen, mitäpä ihmeellistä siinä oli! — Kyllä tiedän, mitä ajattelet, hän intti edelleen, mutta se ei merkitse mitään, mutta tuota Teodoria ei huolita mukaan. Hehhe, tuollainen raukka, jolla on vielä kohjukin — ei kiitoksia, juoruaisi vain koko asian kuin vanha akka.

Edevart huokasi väsyneenä koko juttuun, mutta kysyi kuitenkin jotakin sanoakseen: Kahdestaanko sitten purjehdittaisiin jahdilla Espanjaan?

Johan nyt! Jostakin Skotlannin satamasta pestataan uusi mies.

Vai niin, entä missä päästään eroon Teodorista?

Pohjanmerellä. Heitetään mereen!

Hahaha! nauroi Edevart oikein sydämensä pohjasta.

August ei pitänyt tuosta naurusta, olihan hän muka nyt laivuri. Hän tahtoi pitää kiinni käskyvallastaan ja aikoi kai malttaa mielensä, mutta sen sijaan riehaantuikin entistä hillittömämmin ja kävi avomieliseksi kuin viattomuus itse ja sanoi: Ammutaan hänet ensiksi.

Edevart katsoi laivuriinsa tarkkaan ja lausui sitten seuraavat sanat:
Sinä olet tullut hulluksi!

Seiso siinä missä olet! karjaisi August yhtäkkiä. Älä vastusta laivan päällikköä, se on kapinaa. Seiso siinä missä olet! Liian myöhä on korjata, mikä jo on tapahtunut, sen voin sinulle sanoa, ollaan jo ohi Bergenistä.

Sitten käännetään takaisin, sanoi Edevart.

Eikä käännetä! vastasi August.

Edevartin kasvot valahtivat kalpeiksi. Hän meni keulaan ja huusi tuimasti: Kannelle, Teodor, valmis kääntämään!

August meni äänettömäksi. Hän seisoi hetkisen paikallaan, ennen kuin taipui, eikä sittenkään lysähtänyt aivan kokoon eikä tyystin menettänyt sisuaan, ei, hän pakotti itsensä lyömään koko asian leikiksi ja sanoi: Hahahah, vai uskoit sinä mitä minä sanoin! Asia on niinkuin minä olen sanonut, sinun pääsi, Edevart, ei ole liialla terävyydellä pilattu. Mutta käännetään nyt.

Teodor nousi kannelle, laiva käännettiin ja purjehdittiin Bergeniin.

August puhui jonkin aikaa suuresta suunnitelmastaan ikään kuin se olisi ollut silkkaa pilaa. Hän kysyi kuitenkin Edevartilta, kuinkahan hänelle, Edevartille, olisi mahtanut käydä oikeassa laivassa, jos olisi kapinoinut! kapteenia vastaan? Hänet olisi ammuttu!

Heidän lojuessaan Vaagenissa, Bergenin satamassa August teki tilin molempien miestensä kanssa ja maksoi heidän palkkansa. Kaikki kuntoon. Hän rupesi taas toveriksi ja kohenteli häviölle jouduttuaan arvoaan antamalla Edevartille hyviä neuvoja: Tottele nyt minua ja pidä varasi täällä Bergenissä, ettet joudu kaikenlaisten saalistajien kynsiin. Miten on asia, vieläkö kellosi käy?

Enpä ole huomannut muutakaan.

Kyllä se sitten pian seisahtuu. Minulla ei ole aikaa lähteä sinun kanssasi, sillä minun täytyy luovuttaa jahti, mutta menehän omin päin johonkin suureen kelloseppään ja sitten toiseen samanlaiseen kuullaksesi, paljonko arvoinen sinun kellosi on ja onko se tarkistettu ja asetettu kronometrin mukaan. Sitten tavataan täällä laivassa ja kootaan kamppeet.

Teodorille ei puhuttu enää sanaakaan.

Edevart käveli kaupungilla, osti joitakin välttämättömiä vaatekappaleita, osti suuria ja pieniä lahjoja kotiin vietäväksi ja muisti käydä kellosepässäkin. Siellä naksutti hänen ympärillään satoja seinäkelloja, kaikki näyttivät eri aikaa. Pöydän ääressä istui kaksi nuorta poikaa hypistellen kullattuja rattaita ja muita kellonosia, toinen nousi katsomaan Edevartin kelloa ja kyseli, mistä hän oli sen ostanut ja paljonko siitä maksanut. Sisähuoneesta tuli vanhempi mies, joka nyt ryhtyi tarkastelemaan kelloa, pisti silmäänsä sarven näköisen esineen ja katsoi. Erittäin hyvä kello, sanoi hän, hieno koneisto! Mistä olet sen ostanut? Papstiltako? kelloseppä kysyi ihmeissään ja kuultuaan hinnankin hän ihmetteli vielä enemmän. Hän asetti sen tiskillä mahonkilaatikossa olevan kellon mukaan ja antoi sen sitten takaisin.

Tuopa on kaunis kello, sanoi Edevart mahonkilaatikossa olevasta.

Se on kronometri, selitti kelloseppä.

Edevart kävi toisessakin suuressa kellosepänliikkeessä. Koko kadunpuoleinen seinä oli lasista. Tiskin ääressä seisoi nuori neiti, hän kutsui katsomaan vanhan harmaapäisen miehen, joka sovitti silmäänsä sarven näköisen kapineen, katseli Edevartin kellon sisustaa, teki samat kysymykset ja ihmetteli vastauksia. Täällä häneltä myös kysyttiin, mistä hän oli ja kuinka oli tullut Bergeniin. Kelloseppä katseli häntä epäillen, ikään kuin olisi epäillyt hänen varastaneen kellon. Lopuksi hän sanoi: Jos on totta, mitä puhut, olet tehnyt hyvät kaupat! Hän otti lasilaatikosta kaksi kirkaskuorista kelloa ja sanoi: Voisin antaa nämä molemmat sinun kellostasi.

En huoli vaihtaa, vastasi Edevart.

Sattui niin onnellisesti, että August oli jo Florøssä hummannut tarpeekseen ja juuri vastikään päässyt jälleen tasapainoon. Bergenissä hän ei tuntenut halua suoda itselleen uudelleen rantalomaa. Luovutettuaan Lokin ja tehtyään selvän hardangerilaisten pikkuserkkujen kanssa hän kärtti oitis lähtemään pohjoiseen. Viivyttelemiseen ei ollut mitään aihetta, kumpikaan hardangerilainen ei ollut sitä lajia miehiä, että heidän kanssaan olisi syntynyt ystävyyttä, olivat tarkkaan nuuskineet kuivaustilit ja tutkineet ja kyselleet kaikenlaisia pikkuasioita, vaikka ken tahansa saattoi nähdä, että tilit olivat oikeat ja kohtuulliset. Mitä heidän esimerkiksi tarvitsi tutkia ja nuuskia Florøn kohdalle pantua suurenlaista menoa purjeiden korjaukseen? Jopa olivat yrittänee levittää purjeet nähdäkseen, mitä niille oli tehty. Mutta semmoisiahan kaikki ne ovat, jotka perivät, eivät mielestään koskaan saa tarpeekseen!

August näytti olevan perusteellisesti kynitty ilmestyessään pohjoiseen lähtevään höyrylaivaan. Ei enää näkynyt kellonperiä liivien päällä, ei ollut paksua lompakkoa eikä toisen miehen rahoja, eipä hänellä ollut matkatavaroitakaan muuta kuin merimiehen säkki. Niin aina. Mutta ei August sentään nytkään ollut niin tyhjä kuin puusta katsoen näytti, hän oli pelastanut merikortit paisuttamalla eväslaukkua vähän pulleammaksi, sitä paitsi hänellä oli säkissään pari vaatekappaletta — joita Skaar ei enää tarvinnut. Hardangerilaiset eivät sentään olleet lopultakaan olleet hyvinkään turhantarkkoja, ihmettelivät näet, että tynnyriin oli jäänyt niin paljon viinaa kokonaisen kesän kulutuksesta, se heihin teki hyvän vaikutuksen, ja he nyökkäsivät hyväksyen useammalle kuin yhdelle epäselvälle erälle, kun August kerran oli semmoinen järjestyksen mies.

Matkalla pohjoiseen oli toveruksilla päivä toisensa näköinen, aika kävi pitkäksi, eivätkä he osanneet muut kuin toivoa kotiin. Augustilla oli jälleen kellonperät rinnan päällä, hän avasi merikortit levälleen ja näytti toi sille matkustajille majakat, karit ja merimerkit.

Vai sait sinä Skaaron kellon? kysyi Edevart.

Eiköhän minun pitänyt se ostaa! vastasi August harmistuneella äänellä.

Edevartissa heräsi epäluulo ja hän tutkaili: Miksi et ole sitä ennen käyttänyt? Ja mitä varten pidit niin kiirettä Bergenistä lähdettäessä?

August kuohahti: Mitä sinä tarkoitat? Eikö siitä olisi koitunut meille kaikille vain turhia kuluja, jos olisi jääty odottamaan seuraavaa laivaa? Saat siitä hyvästä kiittää minua.

Oli miten oli, epäluulo istui kuin istuikin lujassa Edevartin mielessä, ja August huomasi sen hyvin. Toverusten suhde kiristyi, Edevart ei enää arkaillut laskea pientä pilaa siitä suuresta Espanjan merirosvoretkestä, ja se houkutteli Augustin puolustautumaan: Olisipa minulla vain ollut revolveri kädessä, et olisi, hyvä mies, uskaltanut kapinoida laivan päällikköä vastaan. Olisinkin poikennut Trondheimiin ja ostanut revolverin, mutta se vietävän lammas sotki koko asian. Yritin saada revolveria sekä Kristianssundista että Aalesundista, mutta kummassakaan ei ollut.

Edevart: No sittenhän sinä minun ymmärtääkseni olet murhamies.

August vastasi ylimielisesti: Ei ole arvoni mukaista vastata sinulle, olet samanlainen moukka kuin Teodor, et ole ollut kotinurkkia kauempana. Tiedätkö, mitä olisi voitu tehdä? Minäpä sanon sinulle. Espanjasta olisi voitu paikalla ostaa nopeakulkuinen klipperi ja purjehtia sillä Tyynelle merelle, eikä maailma olisi sitten tiennyt meistä yhtään mitään —

August ei näyttänyt saavan sitä mahtumaan toverinsa päähän, ja häneen ilmeisestikin koski kipeästi, kun ei heidän suhteensa enää ollut yhtä hyvä kuin ennen. Höyrylaivan pysähtyessä välillä Trondheimissa August meni yksin maihin, hän oli miettiväinen ja masentunut. Tullessaan laivaan takaisin hän tulikin noutamaan sieltä säkkiään: hän oli pestautunut Riikaan matkalla olevaan parkkilaivaan.

Kun Edevartille selvisi, että tämä oli täyttä totta, se koski häneen kipeästi, ja hän katui, että oli ajanut toverinsa moiseen epätoivon tekoon: Älä tee niin, tule kotiin minun kanssani. On oltu niin paljon yksissä, ethän ruvenne seuranpettäjäksi!

Riikaan vain, se on pieni matka, ei se mitään. Ja parkin nimi on Soleglad, jos sinulla on minulle asiaa, osoite Norjan konsulaatti.

He lähtivät maihin kumpikin, mutta asia ei ollut enää autettavissa, August oli uudessa laivassaan kiinni. Hän lahjoitti Edevartille kultasormuksensa ottamatta tämän kieltelyjä kuuleviin korviinsa, sitten hän itse otti Espanjan retken jälleen puheeksi ja pyysi, ettei Edevart kotona hiiskuisi siitä mitään.

En koskaan kerro siitä mitään, vakuutti Edevart.

Et, ethän sinä kerrokaan, myönteli Augustkin, mutta vahvista sanasi kädenlyönnillä!

Edevart ihmetteli: Miksen voisi sitäkin -?

Se on sitten kuin vala Raamatun päällä. Sinä et koskaan pääse siitä, sen verran olen oppinut. Sinusta tulee kadotettu sielu…

Ero Augustista ei Edevartille ollut suinkaan pieni elämys. Hän harkitsi asiaa: Tavallaan hän sai vapaammat kädet, mutta ei hän siitä ollut pelkästään hyvillään. Hänen rinnalleen jäi tyhjä paikka. Näinä kahtena vuotena, jotka hän oli elänyt Augustin kanssa, hän oli oppinut koko joukon, käsitykset olivat avartuneet, kotinurkat eivät enää olleet hänen koko maailmansa, paljon, paljon ihmisiä hän oli nähnyt, laivoja, kaupunkeja, maakuntia. August oli mukava ja huomattava mies — onnellista matkaa hänelle!

Edevart käyskenteli laivassa mieli hieman sekavien tunteiden vallassa. Hän tunsi itsensä surumieliseksi ja yksinäiseksi, Teodor ei tietystikään ollut semmoinen mies, jolle saattoi uskoa mitään.

Jossakin Fosenøn laiturissa Edevart lähti laivasta satamaveneeseen ja lähti maihin.

V

Rakennukset löytyivät samasta vihannasta lahdenpohjukasta kosken kohinasta, ja Lovise Magrete Doppen ja lapset olivat aivan ennallaan, he seisoivat pihalla tuvan seinustalla kiltisti ja hiljaa katsellen kuluneissa vaatteissaan. Nuori nainen hymyili epävarmaa hymyä. Edevartilla oli niin uudet vaatteet, että silmäluomia vavahdutti, Lovise Magrete sanoi jotakin sentapaista kuin: Mitä minä näenkään -!

Edevart laski säkkinsä maahan ja kätteli hämillään. Hyvää päivää!
Satuin vain poikkeamaan tänne!

Jonkin verran häntä rohkaisi se, että hän nyt oli hyvissä varoissa, vaatteet ja muut tamineet uudet, muutoin hän tuskin olisikaan saanut sanaa suustaan.

Saanko jälleen nähdä sinut, joka olit niin toimelias ja autoit minua! sanoi vaimo reippaasti ja vapaasti, mutta punastui samalla. Venekyydissäkö tulit? Missä jahti on? Jahti luovutettiin Bergenissä omistajilleen. Ei, näetkös, minä tulin vain ajatelleeksi sitä lammastasi: meiltähän jäi kielekkeelle vievä tie tukkimatta, ajattelin, että se voi mennä sinne uudelleen. Teki mieleni kuulla, kuinka sen laita on.

Nainen löi kahta kämmentään: Tulitko tosiaan ajatelleeksi sitä!

Saadakseen käyntinsä näyttämään vähäpätöiseltä ja merkityksettömältä Edevart selitti, että hänen toverinsa, laivuri, oli eronnut hänestä Trondheimissa lähteäkseen taas merille. Hän itse oli siten jäänyt yksin, hän virkkoi hymyillen, sen vuoksi hänelle hyvin sopi tällainen pieni poikkeus syrjään reitiltä.

No tässä maailmassa! kuiskasi vaimo ihmeissään. Niin, ei ollut epäilystäkään siitä, että uudet vaatteet taskurahat, kello ja kultasormus auttoivat, että ne tekivät Edevartista koko miehen. Hän nyökkäsi lapsille sanoen: Minulla on teille vähän tuliaisia!

Lovise Magrete: Ole hyvä ja käy sisään, vaikkei täällä olekaan tämän kummempaa!

Nuori nainen ei ollut istunut kädet ristissä näinä viikkoina. Hänellä oli paraikaa kuteilla peite, joka oli jo pitkällä, niin, se oli oikea taideteos, sen malli oli monenvärinen ja soma. Tällä minä henkeäni elätän, hän sanoi, itse kehrään langat ja värjään myös. Villat on omista lampaistani.

No kaikkia! virkkoi Edevart ymmärtämättä oikein. Henkeäsi elätät — miten niin?

Lähetän näitä Trondheimiin, sieltä ne kulkeutuvat kaikille tahoille.
Niitä on ollut näytteilläkin ja olen saanut kunniakirjan.

Edevart huojutti päätään ihmeissään kuulemastaan. Muuta ei tarvinnut, nainen kävi siitä lapsellisen ylpeäksi:

Onko tämä kangas sinun mielestäsi kaunista? Sano nyt, millaista se on sinusta? Mutta olen minä kutonut monta kauniimpaakin peitettä, tämä on pikemminkin niinkuin jokapäiväiseen käyttöön tämä.

Mistä sinä olet tuon taidon oppinut? kysyi Edevart.

Enpä tiedä. Oppinutko? Vähitellen, mistä aina mitäkin. Äiti opetti kehräämään ja kutomaan jo pienestä pahasta.

Edevart avasi säkkinsä, ja lapset saivat lahjansa. — Katsos vain, samat tavarat, jotka hän oli ostanut Bergenistä ja jotka hänen piti viedä kotiin pikkusiskoilleen. Tyttö sai silkkihuivin ja poika mainion kääntöpääveitsen ja kumpikin aivan liian suuret kengät. He eivät muistaneet kiittääkään, ennen kuin äiti muistutti heitä siitä, niin ihastuksissaan he olivat aarteistaan.

Sinä olet aivan liian hyvä! sanoi äiti.

Annettuaan vieraalle ruokaa ja juomaa vaimo vei tämän ulos ja näytti pienen navetan, jossa hänellä oli lehmä ja kymmenen lammasta, näytti kanakopin, vesitien, joka vei joelle, halkovajan ja kaikki mitä muuta hänellä oli. Kaikki oli siistiä ja somaa. Tuvan räystään alla oli aitta avain suulla. Emäntä avasi sen kuin ainakin oman arvonsa tuntien ja laskien Edevartin sisään. Siellä riippui orsilla monta valmiiksi kudottua peitettä, lisäksi siellä oli jauhoja ja muita ruokatarpeita, pari paitaa ja yksi ainoa pyhähame, vähän villoja, vähän voita, muutamia lampaannahkoja. — Lovise Magrete ei omasta mielestään ollut niinkään niukoissa varoissa koska salli vieraan katsoa kaikkea, näytteli tavaroitaan kuin toiset vanhoja perhehopeitaan. Edevart katseli kaikkea ja näytti tosiaan olevan talon emännän kanssa samaa mieltä siitä, että tavaroita oli paljon, ylellisyydeksi asti. Suurenmoista! hän sanoi vain.

Onnellisia ihmisiä! Onhan sekin jotakin, ettei ole paljon mitään.

Edevart rupesi kaivamaan säkistään työvaatteitaan. Hän aikoi kiivetä vuorelle. Lovise Magrete ehdotti — tehköön tietenkin, miten itse tahtoo, mutta — eikö hän voisi jäädä yöksi? Tuo työ, sen polun tukkiminen, joka vei sille vaaralliselle kallionkielekkeelle, jouti jäädä huomiseksikin, tänään Edevartin oli paras pysyä rauhassa alallaan ja huomennahan oli sunnuntai — tehköön vain miten itse tahtoo, mutta päivä se oli maanantaikin —

Lovise Magrete lasketti sen kaiken yhteen menoon, varmaankin peitelläkseen punastustaan ja hämminkiään. Kyllä, kiitoksia vain, kyllä Edevart saattoi viipyä päivän, jos Lovise Magrete tahtoi. Hänhän saattoi maata heinissä ladossa.

Niin. Ja hän saisi sievät peitteet sekä päälleen että alleen, monta peitettä…

Tuo valokuva tuossa seinässä oli siis Lovise Magreten mies. August oli sanonut, että oli hyvännäköinen mies, mutta varmaan hänellä silloin oli mielessään joku julma ulkomaalainen esikuva, kun sanoi tuota hyvännäköiseksi: kihara tukka, kyömynenä, hurja ilme, iso suu. Edevart kysyi, kuinka vanha mies oli, ja hänkin sanoi sitten: Komea mies!

Kyllä, myönsi Lovise Magrete, komea mies. Tanssi paljon paremmin kuin kukaan muu ja oli oikein ihmeen hyvä hanurinsoittaja.

Augustkin soitti kovin hyvästi hanuria, huomautti Edevart siihen. Se minun laivurini, jonka näit, on oikea mestari! Meillä siellä pohjoisessa kerrottiin hänen oppineen soittamaan Wittenbergin koulussa.

Niinkö? ihmetteli Lovise Magrete. Minun mieheni oli niin ketterä, että käveli käsillään pitkät matkat. Ja näetkö tuolla vaatesalkoa? Niin korkealle hän hyppäsi tasajalkaa. Älä? ihmetteli Edevart epäillen.

Niin on asia kuin minä sanon. Ainakin melkein niin korkealle. Se oli hyvin hypätty.

Ja kauniisti hän lauloikin. Mutta oli liian rajuluonteinen, niin että varmaan on sekaantunut johonkin onnettomaan juttuun — Amerikassa, näet. Ja sitten mieltyi väkeviin, kun oli niin hauska mies, että hänet kutsuttiin joka paikkaan, ja niin hän pääsi makuun. Käsittämätöntä, ettei hän kirjoita. Niin, ei hän kirjoita. Mutta saattaa hyvinkin sattua, että jonakin päivänä tulee kirje tai että hän itse tulee. Mitä sinä luulet?

Edevart pudisti päätään vastaamatta mitään.

Hän lauloi kauniisti, jatkoi vaimo haaveillen. Hän luetteli kaikki miehensä hyvät puolet, kaiken, mikä oli häneen itseensä tehonnut. Kaiken kaikkiaan vaimo helli hartaasti miehensä muistoa.

Niin, mutta kun hän ei kirjoita -!

Ei kirjoita, tuumi vaimo, siinä kohden on kumma mies. Matkaan lähtiessään hän sanoi, ettei kirjoita mitään ennen kuin on saanut paljon kirjoitettavaa, ennen kuin on ansainnut paljon rahaa ja parantanut tapansa. Ehkä viiden vuoden päästä, hän sanoi.

Ja sinun ja lasten piti täällä elää ja tulla toimeen saamatta häneltä yhtään mitään?

En tiedä. Käsittihän hän, ettemme me täällä Doppenissa kuole nälkään, kun minä osaan kutoa. Olin alkanut kutoa jo joitakin aikoja ennen kuin hän lähti, sillä hän ei enää ansainnut mitään.

Siinä he istuivat ja juttelivat, nuoret ihmiset, ja kuka tahansa olisi saattanut kuulla, mitä he sanoivat, siinä ei ollut mitään pahaa. Illalla Lovise Magreten piti laittaa Edevartille vuode heinälatoon, ja Edevart tuli tietenkin avuksi kantamaan raskaita vuodevaatteita. Yhdessä he puuhasivat siellä heinissä, Lovise Magrete rupesi hieman äidilliseksi ja osasi mielestään tehdä vuoteen paremmin kuin Edevart. Toisinaan he hieman hymyilivät. Lovise Magrete ei todellakaan ollut niitä ihmisiä, jotka kävelevät pää riipuksissa.

Hänen lähtiessään Edevart lähti saattamaan. Pojan oli vaikea erota, niin suuren vallan oli rakkaus hänessä saanut. Hän ilmaisi sen pienin nöyrin sanoin ja silitellen ujosti Lovise Magreten käsivartta. Se oli rohkeasti tehty, mutta Lovise Magrete ei pannut sitä pahakseen, pudisti vain päätään ja hymyili hieman. Poika oli nuori, sorea ja voimakasrakenteinen, työssä karaistunut pienestä pitäen. Lovise Magrete otti vastaan hänen hellyytensä.

Ulkona pihassa äiti kurkisti ikkunasta tupaan, nukkuivatko lapset rauhallisesti, etteivät olleet potkineet peitettä päältään. Hän sanoi, että nyt taas voidaan mennä tupaan istumaan, jos Edevartia halutti. Huomenna oli sunnuntai eikä siis tarvinnut nousta varhain.

Mutta siinä kävikin selville, etteivät he voineet puhella tuvassa.
Lapset kävivät vuoteessaan levottomiksi, eivät olleet tottuneet siihen,
että pirtissä juteltiin yöllä. Tyttö avasi vihdoin silmänsä ja kysyi:
Äiti, mitä nyt? — Ei mitään. Nuku pois!

He eivät voineet istua tuvassa häiritsemässä lapsia, vaan lähtivät jälleen heinälatoon. Mitään ei tapahtunut heidän välillään, ei mitään muuta, paitsi että he kainosti pitivät toisiaan kädestä, nuoren miehen kertoessa, kuinka Lovise Magrete oli täyttänyt hänen mielensä koko Bergenin matkan ajan. Oih, se oli niin nuorta ja kömpelöä ja ujoa, tuon tuostakin Edevart kostutti kielellään kuivia huuliaan ja katsoi koko ajan maahan, hänen sydämensä vapisi. Hm! hän sanoi silloin oikein voimakkaasti jäykistääkseen itseään. Se ei ehkä olisi ollut tarpeellista. Lovise Magrete vain istui ja hymyili ja kuunteli ja oli kai hänkin puolestaan rakastunut nuoreen mieheen, siltä ainakin näytti; hänen lähtiessään vihdoin tämä sai häntä suudella! Niin se kävi, ei Edevart sitä pyytänyt, mutta heidän huulensa kohtasivat toisensa.

Edevart heittäytyi vaatepäällä suulleen peitteille, ikään kuin sulkeakseen sisäänsä suuren salaisuuden.

Tästä alkaen he istuivat aina iltaisin heinäladossa, kun eivät voineet istua tuvassa häiritsemässä lapsia. Aina oli jotakin puhuttavaa, eivätkä he väsyneet keksimästä uutta. Edevart kertoi, että hänen oli ollut vaikea löytää heille. Kun hän lähti höyrylaivasta ja pääsi maalle, ei kukaan tiennyt, missä Doppen oli. Doppen-niminen paikkako? Ei kukaan tiennyt. — Mutta joku nuori mies sanoi: Mutta minä tunsin miehen, jonka nimi oli Haakon Doppen. Niin, sanoi siihen toinenkin, kyllä minäkin hänet tunsin. Se oli minun mieheni! huudahti Lovise Magrete. Siitä näet, että kaikki tunsivat hänet, hän oli hyvä mies!

Edevart ihmetteli: Sinun miehesikö? Ei kai. Sanoivat hänen istuvan linnassa.

Mitä — eihän se hän ole! sopersi vaimo. Trondheimissa, niin sanoivat.

Lovise Magrete pudisti kiihkeästi päätään: Ei, ei, se mahtoi olla joku toinen.

Edevart jatkoi: Kyllä se oli hän, sain ne molemmat nuoret miehet soutamaan minut tänne. Ei kukaan meistä osannut tietä, tämän paikan ja laivarannan välillä on monta vihantaa lahtea, ja soudettiin hyvän aikaa kaikki kolmisin. Mutta sitten muistin, missä silloin poikettiin jahdista maihin hakemaan vettä, kun kuului kosken kohinaa — silloin tunsin paikat. Sillä ei ole ainoatakaan toista niin kaunista vihantaa lahtea kuin tämä.

Niinkö sinun mielestäsi? sanoi Lovise Magrete. Niin kyllä minustakin.

Edevart: Soisin vain, että voisin olla täällä aina.

Niin, sanoi Lovise Magrete mietteissään, niin minäkin soisin.

Näin he saattoivat istua ja rupatella iltaisin. Päivisin he kumpikin tekivät työtään, Lovise Magrete kutoi kangasta, Edevart työskenteli ulkona. Nuori mies oli nyt ollut täällä yli viikon ja jo aikoja sitten tukkinut lampailta pääsyn kallionkielekkeelle. Hän oli keksinyt muitakin hyödyllisiä tehtäviä: korjasi aitoja ja paranteli maita, nyt viimeksi puheli sellaista, että olisi pitänyt raivata niitystä pois muutamia kiusallisia kiviä, jotka olivat viikatteen tiellä.

Mutta sitä hän ei pystynyt tekemään, huomautti Lovise Magrete.

Edevart ei tiennyt sanoa. Ehkei hän voinut tehdä sitä yksin. Mutta rautakanki olisi joka tapauksessa tarpeen.

Niin, kyllä heillä riitti juttua: Mistä Edevart nyt saisi rautakangen, mistä hän saisi lainata tai ostaa kangen? Kauppiaasta, mutta sinne oli pitkä matka, tunturin poikki. Lovise Magrete ei käynyt siellä kuin joskus kuukausien päästä. Lähempänäkin oli pari pientä uudismökkiä, mutta niissä tuskin oli kankea. Näin siitä juteltiin ja juteltiin.

Huomeneksella Edevart päätti yrittää tulla miten kuten toimeen, teroitti kaksi sitkeää pihlajakankea ja alkoi vääntää kiviä. Miksei, lähtihän kiviä sieltä täältä. Edevart täytti kuopat mullalla ja turpeilla, ja kun kangen päähän tarvittiin enemmän painoa, makasivat molemmat lapset — jopa kerran kovalle ottaessa Lovise Magrete itsekin — kangen päällä painaen voimiensa takaa. Kaikkien neljän mielestä oli oikein hauska vääntää kiviä maasta. Perhe maata raivaamassa.

Päivällisen jälkeen Edevart varustautui taas lähtemään työhön. Hän oli saanut puuroa ja maitoa, se oli hyvää ruokaa, mutta Lovise Magrete olisi kovin toivonut voivansa tarjota parempaa ja valitti, ettei ollut kalaa. Edevartista tuntui oikein hyvältä, kun hän täten pääsi osalliseksi taloushuolista, silloinhan he olivat kuin ainakin mies ja vaimo. Lovise Magrete käski häntä menemään aittaan ja leikkaamaan toisesta lampaanruhosta luun, särkemään sen ja tuomaan ytimen, hän aikoi ruveta kehräämään ja rukki oli rasvattava.

Edevart meni. Hän piti varansa ja otti huomaamattaan mukaansa ison pahvilaatikon, joka oli koko ajan ollut hänen säkissään. Laatikossa oli lahja, jonka hän oli Bergenistä ostanut äidilleen: hieno täysivillainen esiliina ja jonkinlainen hihaton olkavaippa, jollaiset olivat siihen aikaan muodissa. Vaatekappaleet hän hät'hätää ripusti aitan seinälle, leikkasi lampaanreidestä luun ja lähti jälleen ulos aitasta.

Tullessaan tupaan ydintä tuomaan hän sanoi, että hänen oli paikalla lähdettävä kauppiaaseen. Hän oli jo kauan ajatellut sitä.

Lovise Magrete katsoi häneen: Mitä — aiotko lähteä pois?

En, en toki! Tahdon tutustua paikkoihin, lähden hakemaan rautakankea.
Eivät nämä puukanget kelpaa, taipuvat.

Lovise Magrete virkkoi kuin mieli keventyneenä: Luulin jo sinun menevän pois.

Edevart hymyili vastatessaan: Minä jään tänne siihen asti kunnes sinä ajat minut pois!

Lovise Magrete pudisti surumielisesti päätään ja istui hetken vaiti. Saatan sinut oikealle tielle, hän sanoi sitten nousten kangaspuiden äärestä. Molempiin lähimökkeihin on polku, mutta niistä alkaen tie paranee. Mutta tänään pääset vain kauppapaikkaan, takaisin et enää ennätä.

He seisoivat katsoen toisiinsa tuolla ylhäällä korkeudessa. Lovise Magrete oli paljain jaloin kuten tavallisestikin, muutakin vaatetta oli vain paita ja hame, mutta hän punoitti ja oli lämmennyt kävelystä. Hän oli kaunis, sieraimet värähtelivät. Puku ei ollut mitenkään sopimaton, hänellä oli tavallisesti aina noin vähän yllään, ja hän oli siihen tyytyväinen.

Kysy samalla postitalosta, onko minulle kirjettä.

Edevart viipyi matkallaan vuorokauden. Lovise Magrete oli pessyt ja paikannut hänen vaatteensa ja ollut kuin äiti, mutta nyt oli kulunut vuorokausi, ja varmaan hän pian palaisi. Edevart oli ripustanut aittaan joitakin hienoja pyhäpukimiinsa kuuluvia vaatekappaleita, eikä tarkoitus jäänyt Lovise Magretelta älyämättä, sitä ei voinut käsittää kuin yhdellä tavalla, ja pojan ujous liikutti häntä. Kaipasiko hän puolestaan tätä nuorta miestä vai oliko hänen yhtä hyvä olla ilman häntä? Lovise Magrete ei tietenkään ollut aivan päästään pyörällä, mutta lähti kuitenkin kiipeämään polkua tunturille, aikoi ehkä mennä vastaan, ehkä auttaa Edevartia kantamaan rautakankea. Vuorella, korkealla hän tuli katsahtaneeksi taakseen ja näki silloin lahdella veneen ja veneessä miehen sekä että tulija oli Edevart. Totta tosiaan soutaja oli hän, ei ollut jaksanut kantaa raskasta rautakankea niin pitkää matkaa. Lovise Magrete juoksi tulijaa vastaan ja tapasi hänet rannassa. Niin aina, Edevart oli ostanut kangen, olipa ostanut veneenkin ja kalanpyydyksiä, hän aikoi kalastaa lahdella.

No ei tässä maailmassa! ihmetteli Lovise Magrete.

Eihän tämä nyt mitään, ei sillä kannattanut kerskata. Kalastushan oli hänen ensimmäisiä taidon alkeitaan, eikä venekään ollut uusi —

No ei tässä maailmassa, kuinka sinä hommaat ja ajattelet minun parastani! puheli Lovise Magrete heltyneenä. Ja aittaan olet ripustanut hienoja vaatteita, en saa sanaa suustani —

He nousivat rannasta tuvalle. Lovise Magrete auttoi Edevartia kantamaan myttyjä ja kapineita, ruokatavaroita, lisää vaatteita, työkaluja; lapset saivat makeisia, Lovise Magrete valkoisen kauluksen — ellei hän halveksinut sellaista lahjaa! Edevart laski vielä kädestään pöydälle kaksi uutta ruokalusikkaa.

Se oli hyvä, lusikoista olikin puute. Kaikki hän muistikin.

Koko talossa vallitsi nyt ilo. Edevart itse oli ehkä onnellisin kaikista. Lovise Magrete nojautui silmänräpäykseksi häneen. Nuoren vaimon piti vain kävellä Edevartin tuolin ohi, tuskin hän muuta kuin painautui pojan olkapäähän kiinni, mutta läpi tämän koko ruumiin hulvahti suloinen lämmin aalto ja hän veti raskaasti henkeään.

Edevart sai ruokaa, mutta saattoi tuskin syödä lainkaan. He joivat kahvia pikkuleipien kera, joita Edevart oli tuonut. Mitään ei puuttunut. Lovise Magreten avatessa kääröjä ja sulloessa ruokatavaroita kaappiin Edevart joi varkain hänen kahvikuppinsa tyhjäksi saadakseen painaa huulensa samaan kohtaan missä hänen huulensa olivat olleet.

Ilta kului kulumistaan, mutta levolle ei heidän ollut suotu päästä, ennen kuin sattui kohtalokas ja merkillinen asia, voih, oikein kohtalokas ja merkillinen asia!

Lovise Magrete muisti jotakin ja tuli sanoneeksi: Kysyitkö kirjettä?

Ka — kyllä, Edevartilla oli hänelle kirje. Oli ollut vähällä unohtua.

Heti Lovise Magreten nähdessä käsialan hänen kasvoihinsa tuli jännittynyt ilme. Hän avasi kirjeen ja huudahti äkkiä: Se on Haakonilta!

Edevart ja lapset katsoivat häneen hänen lukiessaan. Lovise Magrete kalpeni ja punastui vuoroin, aina välillä huudahtaen: Suuri armo — ei, ei, ei — ah —

Onko se mieheltäsi? kysyi Edevart.

On! nainen vastasi riemuiten ja nousten paikaltaan. Nyt hän tulee, kuuletteko, lapset, nyt isä tulee! Voitteko käsittää, isä tulee kotiin!

Edevart kostutti kielellään kuivia huuliaan ja sanoi: Mutta kirjehän on
Trondheimista, niin olin huomaavinani?

Trondheimistako? Ei… On, on — hän on tullut Trondheimiin — Amerikasta. Kas tässä, leimassa on Trondheim. Mutta ajatteles, että hän tulee nyt, vuotta aikaisemmin — minä tarkoitan vuotta aikaisemmin kuin silloin lähtiessään sanoi. Oli Jumalan onni, että lähdit kauppiaaseen, sillä hän vain käy välillä itseään vähän arkistamassa — matkan jälkeen tietysti — sitten hän tulee. Ja vaistomaisesti nuori vaimo alkoi siivota huonetta Ja laittaa kaikkea järjestykseen.

Edevart meni ulos. Hän käveli joelle ja istui siellä hetkisen, kuunteli kosken kohinaa ja ajatteli ajattelemistaan. Mitä hänen piti nyt tehdä? Mitä hän nyt rautakangella, mitä veneellä?

Niihin aikoihin, jolloin Lovise Magrete lienee saanut lapset makuulle, hän palasi takaisin taloon. Lovise Magrete tuli heti ulos, kertoi lukeneensa kirjeen uudelleen sekä että hänen miehensä saattoi tulla kotiin millä hetkellä tahansa.

Entä nyt? kysyi Edevart.

Lovise Magrete ei näyttänyt aikovan lähteä hänen mukaansa heinälatoon kuten edellisinä iltoina. Tämä oli kerta kaikkiaan kuin muuttunut, hyvin hajamielinen ja kovin kiinni töissään. Kun Edevart lähti, ei hän tullut jäljestä. Poika katsoi kerran taakseen, mutta meni vain menoaan, ei tahtonut pyytää mitään. Kuin uhalla ja syvästi onnettomana hän riisuutui ja pani maata, jottei enää tekisi mieli palata takaisin Lovise Magreten luo.

Hetken perästä Lovise Magrete tuli ja istuutui epäröiden Edevartin viereen. Hänen arvatenkin tuli poikaa sääli, tahtoi hyvittää tätä.

Älä pane asiaa noin pahaksesi, Lovise Magrete aloitti ja jatkoi sitten, sanoen, mitä sanottavaa oli: asialle ei voi mitään, mutta se kyllä ajan mukaan asettuu — lohdutti samoilla yleisillä hyvillä, paikkansa pitävillä asioilla, jotka ehkä olivat häntä itseäänkin kerran lohduttaneet, taivas tiesi, ehkä silloin kun mies lähti.

Edevart pysyi vaiti, synkkänä.

Asialle ei mahda mitään, jatkoi Lovise Magrete, mutta Jumala siunatkoon sinua, ja ole itse kiitetty ja ylistetty, kun olet ollut minulle niin hyvä!

En ymmärrä, mitä minun on tehtävä, sanoi Edevart.

Sinunko? Ohhoh, pian löydät itsellesi tytön, vastasi Lovise Magrete.
Minähän olen naimisissa enkä voi olla sinulle mitään. — Ja Lovise
Magrete näytti aikovan samassa nousta lähteäkseen.

Kuinka Edevart loukkaantuikaan! Hän joutui ihan suunniltaan. Tuo toinen ei edes ollut epätoivoissaan, ei edes oikein vakavissaan, mikä hän oikein oli olevinaan! Edevart kietaisi käsivartensa hänen ympärilleen ja veti häntä puoleensa, niin, liian vähän Lovise Magrete ajatteli häntä. Nyt hän oli liikaa; häntä oli häpeällisesti petetty, mutta hän aikoi pitää kiinni Lovise Magretesta, niin aikoikin.

Sinulla ei ole minua kohtaan sydäntä, sanoi hän.

On toki! On toki! väitti Lovise Magrete. Mitä sanotkaan! minullako ei sinua kohtaan sydäntä! Olen ajatellut sinua enemmän kuin — olen ajatellut sinua paljon; olet kaunis, sinulla on tummansiniset silmät. Mitä tahdot minun sanovan? Mutta kun asiat ovat niinkuin nyt ovat — rakas, sinun täytyy hankkia itsellesi toinen tyttö, sillä minähän olen naimisissa, kuten tiedät. En ymmärrä, mitä meidän pitää tehdä —

Enkö minä voi jäädä tänne? Ei, se ei kai käy päinsä.

Tännekö? kysyi Lovise Magrete pelästyen. Et mitenkään.

Entä jonnekin läheisyyteen? Kauppapaikalle?

Ei, ei, älä ajattelekaan sellaista. Mieheni saisi sen tietoonsa.

Vai niin, olet siis rakastunut häneen?

Niin olen, myönsi vaimo. Mutta en voi kylliksi kiittää sinua, kun olet ollut niin hyvä minua kohtaan.

Hetkisen he lepäsivät siinä ääneti, sitten Edevart suuteli Lovise Magretea. Tämä salli sen tapahtua, mutta vastasi kun Edevart yritti hämillään ja kokemattomana jatkaa: Ei, en minä uskalla!

Nolona ja mielestään kovin kurjana Edevart kätki kasvonsa Lovise Magreten poveen, ja he lepäsivät jälleen hetkisen äänettöminä. Edevart kuuli rakastettunsa raskaat sydämenlyönnit ohuen paidan läpi. Äkkiä Lovise Magrete otti hänen päänsä käsiensä väliin ja suuteli häntä, kuiskaten suoraan hänen huuliinsa: En taida uskaltaa?

Kyllä sinä uskallat! kuiskasi Edevart vastaan.

Ja Lovise Magrete uskalsi. Uskalsi sittenkin — äidillisyyttään, säälistä, rakkaudesta, taivas tiesi mistä syistä. Hän vihki tuon rakkaan pojan siihen, ja siitä tuli yksi ainoa hurman ja huuman hetki. Kaikki oli perin luontevaa, siinä ei ollut mitään teennäistä. Edevart ei voinut saada tarpeeksi nuoresta onnestaan, eikä Lovise Magretella ollut sydäntä kieltää häneltä mitään.

Oli aamuhämärä, kun Lovise Magrete lähti pois.

Voih, tämä teki vain pahan vieläkin pahemmaksi. Nukuttuaan pari tuntia Edevart näki jälleen Lovise Magreten puoleensa kumartuneena vähissä vaatteissa kuten tavallisesti. Tämä herätti hänet sanoen: Minä niin pelkään, että hän tulee!

Antaa hänen tulla! vastasi Edevart uhmaten.

Ei, ei! Silloin sinun täytyy olla poissa.

Edevart ojensi kätensä tahtoen ottaa hänet uudelleen, mutta Lovise Magrete vetäytyi pois. Edevart valitti, että tämä on viimeinen kerta, hänen kun täytyy lähteä ja heidän erota —

Lovise Magreten täytyi hymyillä ja suudella poikaa hetkellisessä hellyyden puuskassaan, mutta siitä heidän olonsa vain paheni: Herran tähden, kuinka hullu sinä olet! kuiskasi Lovise Magrete ja antautui uudelleen…

Oli varhainen aamu, lapset eivät olleet vielä nousseet. Edevart sai kiireesti syödäkseen ja laittoi säkkinsä valmiiksi, nosti sitä ja sanoi: Tänään se painaa selässä enemmän kuin sinä päivänä, jona tulin.

Mitä sinä sitä kantamaan? Ota vene!

Venekö? Etkö sinä sitten huoli siitä?

En minä uskalla, sanoi Lovise Magrete. Venettä en uskalla ottaa. Mutta ne muut tavarat olen voinut ostaa, niin että joutaa huoleti nähdä ne tullessaan.

Edevart: Mutta johan lapsetkin voivat kertoa minun olleen täällä.

Niin kyllä. Minä sanon, niinkuin asia onkin, että tänne tuli mies, joka teki meillä töitä, oli minulle hyvä ja väänsi maasta kiva. Rautakangen saat ottaa mukaasi.

Enkä ota, vastasi Edevart. Pane hänet vääntämään kiviä, nyt hänellä ainakin on kanki!

Lovise Magrete ajatteli asiaa: Niin, niin, työmies on voinut jättää tänne rautakangen, mutta vene on liikaa.

Niin siis Edevart oli valmis, mutta aikaili vielä. Lovise Magreten suupielet alkoivat nytkähdellä, hän sanoi: En kai saa nähdä sinua enää eläessäni?

En tiedä, vastasi Edevart luoden katseensa maahan. Olisitko tahtonut minun jäävän?

Lovise Magrete kuiskasi: Olisin kaiketi…

Itku pyrki Edevartille kurkkuun hänen juostessaan säkki selässä rantaan. Mutta hän olisi itkenyt ilosta, kun Lovise Margrete oli vastannut noin; hänelle oli tapahtunut suuri onni. Ja hänen soutaessaan ulos lahdelle seisoi Lovise Magrete seinustalla ja lopulta heilutti kättään jäähyväisiksi.

<tb>

Kauppiaan nimi oli Knoff. Hänen talonsa oli suuri, päärakennus valkoiseksi maalattu. Hänellä oli kaksi jykevää laituria. Satamassa oli kaljaasi ja jahti, kalastaja-aluksia kumpikin, rannalla useita rakennuksia ja työpajoja.

Knoff itse oli tarmokas ja arvonsa tunteva, paikastaan ja toimestaan ylpeä, koko lailla turhamainen herra, ei aina ehdottoman rehellinen, mutta siitä huolimatta sellaisessa huudossa, että oli piirin parhaita miehiä. Mutta hän oli kovin turhamainen: puhuessaan hän sanoi vaimoaan rouvaksi ja lapsilleen oli antanut nimeksi Romeo ja Julia. Hänellä oli monenlaisia hommia: Hän oli maakauppias, veneenrakentaja, leipuri ja tynnyrintekijä, mutta hänen suuri surunsa oli se, että Nordlandin rannikon vuorolaivat pysähtyivät vanhaan tapaansa jo paljon etelämpänä ja ajoivat hänen satamansa ohi. Sen asian sureminen ei ollut enää pelkkää turhamaisuutta, häneltä meni paljon rahaa siihen, kun täytyi kaikki tavarat tuoda veneellä laiva-asemalta. Jo kauan hän oli yrittänyt saada parannusta siihen.

Edevartin kysyessä työtä hän vastasi aluksi kieltävästi ja oli nyrpeä ja haluton. Kysyi kuitenkin, mitä hän, poika, osasi tehdä. — Edevart arveli osaavansa monenkinlaista työtä. — Osasikohan hän sahata ja pilkkoa puita, hoitaa hevosia, soutaa venettä, pitää konttorissa kirjaa, olla apuna leipomossa? — Edevart vastasi hymyillen, että johonkin näistä töistä hän kyllä kelpaisi. — Niinpä niin, sanoi Knoff, mutta niihin minulla jo on miehet.

Edevart oli kuitenkin jo oppinut yhtä ja toista toveriltaan Augustilta, joten hän sanoi: Tuolla satamassa näkyy olevan kaksi laivaa, molemmat isoja aluksia, onko teillä niihin täydet miehet?

Knoff mietti hetkisen: Niin, siellä ne nyt ovat, tultuaan juuri Trondheimista kaloja viemästä. Talvella ne lähtevät Lofooteille, mutta syksyyn on vielä aikaa, niin että sitä et voi odottaa.

Edevart ei vastannut siihen mitään, mutta olihan nyt jo syksy, syyskuun viimeinen päivä, ja aamulla maa oli kuurassa. Oli ihan rehellinen syksy.

Oletko tottunut olemaan merillä? kysyi Knoff. Oletko ollut ennen laivassa?

Olihan Edevart ollut merellä ja Lofootit hän myös tunsi.

Et kai sentään ajattele, että saisit jommankumman laivoista komentoosi?

En toki, vastasi Edevart. Mutta ehkä keksitte minulle jotakin muuta.

Knoff katsoi häneen, oli vähän olevinaan; tuo suuri mies ei mielestään tällä haavaa joutanut ajattelemaan pikkuasioita. Hän sanoi: Kaljaasissa minulla joka tapauksessa on vanha laivurini. Oletko ollut milloinkaan mukana kalaa ostamassa?

Olen ollut, vastasi Edevart.

Mistä sinä nyt tulet, laiva-asemalta etelästä vai…?

En, tulen Bergenistä, olen ollut viemässä kalajahtia sinne.

Edevart oli hyvännäköinen nuori mies, hänellä oli hyvät vaatteet, kultasormus ja kello, hän miellytti turhamaista liikemiestä, eikä tämä hylännyt häntä luotaan. Tule puhumaan minun kanssani tunnin päästä, hän sanoi katsoen kelloaan. Minulla ei nyt ole aikaa.

Edevart laskeutui tietä rantasilloille ja heittäytyi maahan pitkäkseen hieman siipirikkona. Hän oli viime elämystensä jäljeltä väsynyt ja hajamielinen. Hänellä oli täksi päiväksi ollut kylliksi urakkaa siinä, että oli tullut Doppenista ja esittänyt itsensä täällä kauppiaalle, hän ei ollut ehtinyt ajatella mitään tarkempaan. Hänen keskustelunsa Knoffinkin kanssa oli ollut aika harkitsematon teko.

Muistutellessaan mieleensä viime yön ihmeitä hän tuskin malttoi pysytellä ääneti, loikoili vain kuiskaillen itsekseen. Hänessä oli tapahtunut mullistus, hänen koko sisäinen olemuksensa väreili ihmettelyä ja kiitollisuutta. Ihmeellistä! Hän laski kätensä kasvoilleen ja maistoi jälleen tuon naisen hellyyttä, näki tämän ruskeat silmäkulmat, jotka olivat suorat ja hienot kuin viivat, ja niissä oli ilme, joka oli vieras noille muutoin yleensä harmaille silmille. Lovise Magrete, rakas suloinen Lovise Magrete! Edevart ei aikonut soutaa takaisin pahentamaan tuon toisen oloa, hän haki vain täältä työtä, ei pyytänyt enempää kuin saada vain olla tämän läheisyydessä —

<tb>

Edevart odotti tunnin, niinkuin oli käsketty, ja seisoessaan jälleen Knoffin edessä hän tiesi, ettei ollut laiminlyönyt minuuttiakaan. Knoff otti esiin kellonsa, katsoi sitä, nyökkäsi: Täsmälleen! Voithan jäädä tänne, hän sanoi, voit toistaiseksi auttaa laiturilla, olemme saaneet jauhoja. Saadaan sitten nähdä. Mikä sinun nimesi on?

Edevart Andreasson.

Knoff, joka aina pyrki olemaan kovin ylhäistä ja hienoa — Knoff oli hienoa, Romeo oli hienoa — kirjoitti lipun nimelle Edward Andrésen ja sanoi: Anna tämä laiturimiehelle!

Valmis. —

Sitä mukaa kuin päivät kuluivat Edevart auttoi vuoroin laiturimiestä, vuoroin leipuria tai veneenveistäjää. Häntä huudettiin kun tarvittiin, hän meni kun käskettiin. Hän nukkui leipurin kamarissa ja söi keittiössä. Ruoka ei ollut suinkaan huonoa. Ja todella alkoi syksy olla voitolla, lokakuu oli alkamassa, aika kului. Edevart ei kuollut, hän kesti rakkautensa.

Paikalle vilisi työväkeä, palkkalaisia, kauppa-apulaisia ja palvelijoita. Knoff ei mielellään kieltänyt työtä keneltäkään, varsinkaan semmoisilta, jotka olivat turhaan hakeneet työtä etelämpää, laiva-asemalta. Kuinka tuo pieni laiva-asema kummittelikaan Knoffin päässä! Se oli vain niemen kärkeen rakennettu vanha maakauppa, mutta sillä oli viinanmyyntioikeus, munien ja untuvien keruu, ja sikäläiset ihmiset olivat saaneet säästetyksi ja päässeet hyviin varoihin. Mutta tärkeintä oli, että Vesisaaren-Hampurin suuret vuorolaivat poikkesivat siellä, se oli Knoffin silmissä paikan suurin ja harmillisin etuoikeus. Jos miestä ei siellä huolittu työhön, tämä saattoi olla melkein varma siitä, että saisi jonkin toimen Knoffilta. Miten asia on, eikö siellä tehdä mitään? hän saattoi kysyä, eikö siellä tarvita väkeä ensinkään! En minä voi sijoittaa kaikkia, jotka sieltä lähetetään minun niskoilleni. Kas tässä, anna tämä paperilippu renkipojalle ja kysy, eikö hän voisi käyttää sinua metsässä. Niin hän saattoi sanoa.

Edevart kotiutui taloon. Hän oli nuori ja oppivainen, keittiössä palvelijattaret iskivät silmänsä tähän nuoreen mieheen, hän kun oli oikein hyvän näköinen, neitsyt Ellingsenkin, taloudenhoitajatar, kysyi häneltä, mistä hän oli ja mikä hänen nimensä oli. Edevart ei voinut valittaa, ettei kukaan hänestä huolinut, lapset riippuivat hänen käsissään kiinni ja pyysivät apua milloin mihinkin, etenkin Romeo poika, ja rouva Knoff kutsui hänet kerran pihalla luokseen ja käski käymään hakemassa kaupasta kyyhkyille herneitä. Sunnuntaisin hänellä oli siistit vaatteet, ja hän oleskeli enimmäkseen vertaistensa miesten, tynnyrintekijän ja leipurin seurassa. Veneenveistäjien päällysmies oli niin ikään ollut hyväntahtoinen ja avulias, oli suostunut ottamaan Edevartin veneen takaisin ja antanut rahat takaisin, siihen hänellä oli valta, hän kun oli ollut niin kauan Knoffin palveluksessa ja sai toimia omin päin. Veneenveistäjältä ja muilta Edevart sai niin ikään kuulla paljon Haakon Doppenista — jopa enemmän kuin tarpeeksi Haakon Doppenista.

Edevart kävi kaljaasissa ja jahdissa ja katseli niitä: somia aluksia ja hyvässä kunnossa. Kaljaasin takilasta ja purjeista hän ei ymmärtänyt paljoakaan, mutta jahti oli tavallinen jahti ja se häntä miellytti.

Hänen mieleensä juolahti kirjoittaa Augustille Soleglad parkkilaivaan Riikaan ja kertoa, missä hän nyt oli ja mitä teki. Halutessaan saada takaisin vanhan toverinsa hän kehui ylenmäärin tätä paikkaa, Knoffia ja kaikkia ihmisiä ja vaati Augustia tulemaan, täällä muka oli hänelle tiedossa paikka, varmaan hän saisi purjehtia jahdin laivurina Lofooteilla, jos vain tulisi tänne; ajatteles sitä… odotan vastausta! Jälkikirjoitus: Jos tunnen sinut oikein, ei sinua paljon sureta, vaikka Riiassa karkaatkin parkistasi!

Kolmen viikon kuluttua hän sai Dünamündestä vastauksen. August ei suostunut tulemaan: hänen tapansa ei ollut karata norjalaisista laivoista, hänen tapansa oli palvella rehellisesti. Parkki otti parhaillaan kotimatkalle ruislastia, joulukuun alussa sen oli aikomus olla perillä Trondheimissa, niihin aikoihin Edevart saattoi tulla Trondheimiin juttelemaan hänen kanssaan. Parkkilaiva Soleglad. Ystävällinen tervehdys toveriltasi ja Herran haltuun!

Ohoh, August oli käynyt ylpeäksi, August haastoi häntä tulemaan Trondheimiin! Mutta ehkei ollut mahdotonta sekään, että hän oli käynyt jumaliseksi…

Viikot kuluivat. Oli tullut lunta, oli rekikeli, ja Romeo ja Julia kävivät hiihtämässä. Knoff oli kylmettynyt ja vuoteen omana, ehkä etupäässä siitä syystä, että pelkäsi sairastuvansa, hän oli semmoinen pelkuri. Vuoteessaan maatessaankin hän tarkkaan piti silmällä kaikkia hommia ja lähetti sanoja väelleen, milloin kenellekin. Edevartia pelotti, kun kerran päivälliseltä päästyä neitsyt Ellingsen sanoi Knoffin haluavan häntä puhutella. Tiesikö se erottamista? Neitsyt avasi oven ja vei hänet arkihuoneen kautta pääeteiseen, josta oli portaat toiseen kerrokseen.

Huoneen läpi kulkiessaan Edevart oli silmät selällään vilkaissut ympärilleen ja nähnyt outoa komeutta: peilin, joka ulottui lattiasta kattoon, kultakoristeisen sohvan, pianon, jota tytär soitti, rouva Knoffin, jolla oli kultakoristeita rinnassaan, kotiopettajan, konttoriväkeä, seinissä maalauksia kultakehyksissä. Hän sai aidan takaa kurkistaa toiseen maailmaan; aita ei ehkä ollut aivan korkea, mutta kuitenkin riittävän korkea Edevartille; sellaista, mitä nyt näki, ei hän ollut nähnyt ennen.

Miksi hänet vietiin arkihuoneen kautta? Herra tiesi, eikö se tapahtunut käskystä, eikö nuorukaista viety tämän paratiisin kautta sen vuoksi, että hän tuntisi vähäpätöisyytensä, tuntisi itsensä maan matoseksi. Edevart oli kuullut kuiskailtavan, kuinka viekkaasti tämän talon isäntä käytti semmoisiakin keinoja.

Hän astui makuuhuoneeseen ja seisahtui ovelle.

Knoff sanoi, ettei hänellä ollut suurtakaan asiaa, erottamisesta ei puhettakaan. Suurena liikemiehenä, jolla oli niukalti aikaa, Knoff kävi suoraan asiaan: Minulle on konttorista ilmoitettu, että sinä eilisiltana sait tavaroita, jotka on kirjoitettu sinun tiliisi?

Niin, öljytamineita, vastasi Edevart ihmeissään.

Miksi käskit kirjoittaa ne tiliisi?

Ajattelin, että ne olisivat ennakkoa…

Ennakkoako? Emmehän ole puhuneet palkasta, tokaisi Knoff. Ja kun Edevart pysyi mykkänä, Knoff jatkoi: En voi maksaa mainitsemisen arvoista palkkaa siltä ajalta minkä oleilet täällä odottamassa merimiehen paikkaa.

Va-ai niin.

En voi maksaa palkkaa, sen kai ymmärrät.

Minä sitten maksan ne öljytamineet.

Knoff: Vai on sinulla rahaa?

Edevart: En ole aivan ilmankaan…

Se on hyvä asia, sanoi Knoff. Niin, palkkaa ja se semmoista en — mutta asunnon ja ruoan saat ja senhän pitäisi riittää tältä odotusajalta; minähän en tarvitse sinua. Niin, käsität kaiketi, etten minä menettele näin juuri köyhyyttäni, mutta niin on tapani.

Edevart suuttui ja vastasi: En minä oleile täällä ruokani vuoksi.

Knoff näytti hämmästyvän: Mitäs sitten aiot? Nyt on talvi, ja täällähän saat ainakin elatuksesi.

Edevart: Minä lähden pois.

Minne?

Aluksi Trondheimiin.

Knoff oli hetkisen vaiti. Hän aikoi jännittää jousta vielä kireämmälle: Niin, niin, mene sinä vain Trondheimiin. Mutta siellä sinulla ei taida olla mitään työtä?

Edevart lyhyesti: On kyllä. — Sanoi ja lähti huoneesta

Hän rupesi heti sullomaan tavaroitaan säkkiin. Sitä tehdessään hän tuli ajatelleeksi, että ehkä voisi antaa öljytamineet takaisinkin, ne kun olivat uudet ja käyttämättömät, mutta silloin Knoff kaiketi luulisi, ettei hänellä ollutkaan rahaa niitä maksaa. Jos hän tekisi oikein, hän ottaisi öljytamineet mukaansa ja jättäisi ne maksamatta. Niin August olisi tehnyt, se mies ei olisi odottanut maanantaihin asti päästäkseen konttoriin maksamaan niin häpeällistä kauppavelkaa. Edevart oli jo oppinut punnitsemaan vähemmän tarkasti tekojensa rehellisyyttä ja oikeutta, jätti karkaamisen sikseen vain siitä syystä, että siitä olisi voinut olla ikäviä seurauksia, tulisi tiedoksi, mitä hän oli tehnyt, ja hän kun oli täällä Lovise Magreten lähettyvillä.

Lovise Magrete! Kumma kyllä, ettei Doppenista ollut koko aikana ketään käynyt täällä kauppapaikassa. Edevart oli tähyillyt joka päivä, olipa kysellytkin, mutta ketään ei ollut nähty. Veneenveistäjä arveli Doppenin olevan niin häpeissään, ettei uskaltanut näyttää silmiään, saattoihan olla niinkin, että hän oli niinä neljänä vuotena, jotka oli ollut vankilassa, saanut jonkin verran rahoja säästöön ja Trondheimista päästessään ostanut kotiinsa kaikenlaista. Mutta joulutarpeita ostamaan tulisivat sekä Haakon että hänen vaimonsa joka tapauksessa kauppiaasta —

Edevartin maanantaiaamuna selvitettyä velkansa ja ollessa valmiina lähtemään tuli Lorensen, kauppapalvelijoiden vanhin tuomaan Knoffin terveisiä, että Edevart saisi siitä päivästä alkaen jahdissa täyden merimiehen palkan. Edevart oli vielä suutuksissaan ja sanoi ei kiitoksia ja että eihän jahti vielä lähtenyt merelle sekä ettei hän pyytänyt Knoffilta rahaa tyhjän vuoksi. Vie hänelle semmoiset terveiset.

Mutta Edevart jätti kuin jättikin säkkinsä tänne, jotta hänellä olisi asiaa käydä vielä kerran talossa säkkiään noutamassa. Hän otti mukaansa vain vaatemytyn.

VI

Vaikka marraskuu oli vasta puolivälissä, oli parkkilaiva Soleglad todella jo palannut matkaltaan ja alkanut purkaa lastiaan. Se oli tehnyt oikean pikamatkan. Kun miehistössä oli useita trondheimilaisia, jotka asuivat maaseudulla, sai August luvan ottaa Edevartin asumaan laivaan. Kummatkin olivat kovin mielissään, kun jälleen tapasivat toisensa, ja paljon heillä oli juteltavaa.

Augustilla oli sormet täynnä sormuksia ja kultavitjat rinnan päällä. Hän ylenkatsoi koko Frolandetin matkaa ja jahdin päällikkyyttä Lofootien matkalla. Se sopi mainiosti Edevartille, hänellä itsellään oli toisia suunnitelmia! August oli kovin salaperäinen omiin aivoituksiinsa lähden, mutta Edevartille hänen täytyi kuitenkin ilmaista, että hän nyt oli tulemassa melkeinpä maailmankuuluksi. Muutaman päivän kuluttua oli esimerkiksi Levangerin markkinat.

— Mitä sinä siellä…?

Sielläkö? Saat sitten nähdä!

Asiasta ei sillä kertaa puhuttu enää sanaakaan, mutta August viittasi kädellään ympärilleen ja ilmoitti kautta rantain, että hänellä oli Solegladissa kätkössä kalleuksia vähin joka paikassa.

Illalla August kaivoi jostakin keulakomerosta esiin kahdeksan täyttä sikarilaatikkoa, kääri ne vaatteeseen ja antoi mytyn Edevartin kannettavaksi. Mennään kaupungille ja poiketaan yhteen paikkaan kauppaa tekemään, mutta muista, ettet puhu halkaistua sanaa!

He menivät sikarikauppaan. August näytti käyneen siellä ennenkin, hän tervehti tuttavallisesti, ja Edevartin kummaksi hän tuskin ensinkään osasi norjan kieltä, sanoi vain joitakin sanoja ja teki niiden jatkoksi kädenliikkeitä ja eleitä. Hän avasi jokaisen sikarilaatikon, näytti tavarat, haisteli niitä, naulata naputti laatikot taas kiinni kiiltävän kirkkaalla kääntöpääveitsellä ja antoi ne sitten pois. Sitten hän sai rahat. August pisti ne huolettomasti taskuunsa, nyökkäsi ja sanoi: Hoberpomere (toivotteko lisää). Kyllä! — Toverukset lähtivät.

Myitkö sinä ne sikarit? kysyi Edevart.

Se nyt ei ollut mitään, pari vaivaista laatikkoa, sanoi August. Tahdoin auttaa häntä hiukan.

Seuraavana iltana hän myi tusinan laatikoita siirtomaantavarakauppaan. Edevart kantoi ne paikalle, kauppa tehtiin perähuoneessa, jossa August aukaisi laatikot ja näytti sikareita, käski kauppiaan haistaa niitä ja kurkotti kätensä ottamaan rahoja. Hoberpomere!

Mitä sinä aina sanot lähtiessäsi? kysyi Edevart.

Toivon lisää kauppoja, vastasi August. Olen näet venäläinen. Tule nyt pian, tehdään vielä yksi mutka tänä iltana, nyt on juuri sopivan pimeä.

Edevart kantoi uuden tusinan sikarilaatikoita pieneen tupakkakauppaan, jossa oli tiskin takana nainen. Viinipullojakin tällä näkyi olevan hyllyillään. Nainen hymyili heidän tullessaan sisään ja vei heidät suoraa päätä pieneen sivuhuoneeseen, jossa oli kalustona sohva, tuoleja ja pöytä. Hän saattoi olla yli kolmenkymmenen, oli pitkä ja kookas, aika hauskan näköinen. Nainen tarjosi viiniä; he joivat, ja August sanoi naiselle muutamia sanoja, mutta Edevart oli vaiti. Nainen ei kyennyt maksamaan sikareja heti samana iltana, siltä ainakin kuulosti, ja August ilmoitti hymyillen suurenmoista kultahymyään, ettei se merkinnyt mitään, nitshevo, se sai jäädä "sitten iltaan". Ennen kuin he lähtivät suuteli August naista oven takana ja tuntui sopivan tämän kanssa jostakin, näyttäen taskukelloaan ja puhuen hullua kieltään.

Miksi olet venäläinen? kysyi Edevart.

August vastasi: Ihmiset uskovat siten paremmin tekevänsä hyvät kaupat — ja hyvät he tekevätkin. Minä myyn halvemmalla kuin muut tukkukauppiaat, lisäksi minulla on parempaa tavaraa, erikoisen hienoja sikareja. Ei sen puolesta että ne maksaisivat minulle paljoakaan, olen saanut ne työmiehiltä, jotka pyörittävät sikareja Riian tehtaissa. Miehet olivat tietysti ne varastaneet ja myivät millä hinnalla vain, mitä milloinkin sattuivat saamaan. Tulliakaan en ole niistä maksanut, kaikkia vielä!

Mitä varten panet minut niitä kantamaan?

Sitä sinä et tietysti ymmärrä. Täytyyhän minulla olla palvelija. Kun tulet Venäjälle et näe kenenkään itse kantavan pienintäkään myttyä. Sitä varten on aina palvelija matkassa. Ja jos myttyjä on monta, on matkassa kaksi palvelijaa.

Kuinka monta sikarilaatikkoa sinulla kaikkiaan onkaan?

August keikautti ylimielisesti päätään ja sanoi: Ei taida enää olla montakaan sataa jäljellä. Myin jo ennen sinun tuloasi tuhatkunta laatikkoa.

Kuka sinulla silloin oli palvelijana?

August hätkähti: Mitä — palvelijanako? Ei, käskin ostajien itsensä käydä noutamassa laatikot laivasta. Mitä sinä sitä kysyt?

Edevart, ajatuksissaan: Niin no, minä muuten vain kysyin. Mutta tälläkö sinä aiot niin rikastua?

Minun ei sovi vastata tuommoisiin kysymyksiin, tokaisi August loukkaantuneena. En kerro sinulle tänään kaikkea, mitä minulla on kiikarissa. Mutta muuten tekee mieleni kysyä sinulta: onko sinulla sitten niin paljon, enemmän kuin minulla? Näytä minulle!

Minulla ei ole mitään.

No niin. Onko sinulla sitten mitään syytä istua tässä riitaa haastamassa?

Riitaa haastamassa? huudahti Edevart katuvaisena. Sen vain sanon sinulle, August, ettei koko rannikolla ole ainoaakaan ihmistä, jota pitäisin suuremmassa arvossa kuin sinua. Ja soisin mielelläni, että sinulla olisi kokonainen jahdin lasti, millä niittää mainetta, sen saat uskoa.

He juttelivat juttelemistaan asiat pitkin ja poikin omituisella nordlandin murteellaan, käyttäen monta huomiota herättävää, odottamatonta sanaa. Se oli ihan taituruuteen saakka hullua kieltä, mutta se ilmaisi heidän ajatuksensa. August leppyi jälleen ja kerskui kuin ennenkin, sanoen että oli aivan uskomatonta, mitä hän oli saanut sillä matkalla aikaan. Tulin Venäjän valtakuntaan ja nousin maihin ja suoritin tekoja, joihin ei kukaan muu pystynyt; voit vaikka kysyä miehiltä, keneltä tahansa!

Edevart: Ei minun tarvitse kysyä, näen sen kyllä. Ja onhan sinulla sitä paitsi sormissasi nuo mainiot kultasormukset.

August keikautti taas päätään: Minulla on enemmänkin sitä lajia.

Edevart sai pari sormusta koetellakseen. Ne olivat painavia ja oudon näköisiä sormuksia, toiset käärmeen näköisiä, toisissa oli jalokiviä. Edevart punnitsi niitä kädessään ja kysyi hintoja. Tuo August se oli vasta mies! Tämä oli toki toista kuin silloin, kun he tekivät nahkakauppoja ja hänen täytyi luovuttaa verkatakkinsa kahdeksanhangan vuokraksi. Melkein teki mieli uskoa hänen olleen Intiassa ja avanneen arkkunsa.

Koeta tuota! sanoi August ottaen liivintaskustaan käärmesormuksen.
Mahtuuko se sormeesi? — No pidä se sitten!

Edevart ei ollut uskoa korviaan: Et suinkaan anna tätä minulle?

August oli olevinaan, kerrassaan suuttuvinaan: Älä huuda noin joka kerta kun lahjoitan sinulle kultasormuksen. Ikään kuin et uskoisi minun sanojani. Minä sanon, että saat sen sormuksen. Voit näyttää sen sille Knoffillesi, josta kirjoitit, ja kysyä, onko hänellä semmoista.

Edevart haltioissaan: En osaa sanoakaan, mitä ajattelen!

He juttelivat Knoffista. Edevart oli kehunut tämän maasta taivaaseen siinä kirjeessä, jonka oli kirjoittanut Riikaan, eikä oikeastaan voinut nytkään kovin paljon moittia. Mutta hän ei enää peitellyt Knoffin heikkouksia, tämän metkuja kaupanteossa ja muussakin sekä narrimaisuutta. Se pieni etelänpuolen laiva-asema oli Knoffin ainaisena silmätikkuna.

Mikä sitä laiva-asemaa sitten vaivasi?

Edevart selitti, mitä hän oli Fosenlandetissa kaikilta kuullut, nimittäin että tuo laiva-asema oli vanhastaan ollut Vesisaaren-Hampurin linjan vuorolaivojen poikkeamispaikkana ja että ne aina ajoivat Knoffin ohi, vaikka hän oli suuri liikemies. Se oli joka suhteessa luonnotonta, mutta Knoffissa ei vain ollut miestä saamaan aikaan muutosta.

Augustille asiat selvenivät yhtäkkiä. Hänellä oli laajaperäiset kokemukset eikä hän ollut suinkaan hidas keinoja keksimään. Tekikö poikkeaminen Knoffin rantaan paljonkin mutkaa? Kuinka syvä satama oli? Oliko ympärillä asutusta ja takamaata?

Edevart arveli sitä olevan paljon enemmän kuin vanhassa paikassa, joka oli niemen kärjessä.

No sitten Knoff on houkka!

Miten niin?

August oikein kiihtyi, hänellä oli jo suunnitelmansa valmiina ja hän kyseli edelleen: Sanoitko, että vanhassa paikassa on noustava laivaan veneestä?

Niin juuri.

Ja etkö vastikään maininnut, ettei Knoffin satama jäädy?

Niin sanoin. Se ei jäädy. Sama asia kuin Svolærissa.

August lausui painokkaasti: Hänen pitää sitten rakentaa oikea suuri satamalaituri.

Mitä, suuri satamalaituriko? Jahah. Vai niin, vai satamalaituri, toisteli Edevart ihmetellen.

Augustin täytyi ihan ihmetellä tuota Knoffia, mokomaakin, hänelle täytyi hymyillä. Miksi hän ei ollut jo aikoja sitten rakentanut oikeata suurta satamalaituria? Silloin hän olisi saanut oman laivarantansa. Sillä sitä ei kenenkään tarvinnut tulla väittämään, että suuret laivat ajaisivat sellaisen satamalaiturin ohi, johon ne saattoivat laskea ja olla siinä kuin huoneessa, ihan kuin kaupungeissakin. Mitä ihmeen laivoja semmoiset olivat, jotka mieluummin pysähtyivät aavalle merenselälle purkamaan ja lastaamaan tavaraa ja matkustajia kaikenlaisissa säissä kuin laskivat maan suojaan?

Edevart alkoi vähitellen älytä. Oli tuo August sentään eri mies! Oletpa merkillinen mies huomaamaan kaikki, hän huudahti.

August pöyhistihen: Olisinpa minä vain saanut sen sinun Knoffisi kynsiini!

Tule mukaan! sanoi Edevart.

Niin, jos tekisin oikein niin tulisin ja ostaisin häneltä kaistaleen maata ja rakentaisin itse sellaisen laiturin ja houkuttelisin laivat omaan rantaani. Silloin Knoff saisi kauniisti pyytää minua vuokraamaan sen laiturin itselleen, ja silloin äijä saisikin hellittää kukkaronsa nauhoja! Mutta nyljettyäni häntä kyllin kauan pakottaisin hänet lopulta ostamaan koko laiturin kaikkineen päivineen. Ja hänhän ostaisi sen. Ja minä olisin menetellyt kuten rehellinen mies ainakin.

Sinun täytyy tulla!

August halveksien: Enkä tule, älä luulekaan! Ja jos tahdot tietää minun mielipiteeni Lofootien retkestä, niin sinun on paras itsesi ruveta sen jahdin päälliköksi.

Minunko?

Sinun juuri eikä kenenkään muun. Ajattelehan asiaa! Ja ajattele samalla, että kun se sinun Knoffisi kohtelee sinua sillä tavoin eikä maksa, mitä sinulle oikeuden mukaan kuuluu, niinkuin itse sanoit, niin älä sinäkään suotta säästä häntä kolmanteen ja neljänteen polveen, ymmärräthän! Voit korjata sen asian kalanostossa.

En osaa hoitaa jahtia, sanoi Edevart vältellen.

Sepä merkillistä! Enkö minä muka opettanut sinua Lokissa, niin että tiedät kaiken, mikä koskee merikortteja ja kompassia, kareja ja majakoita ja takilaa? Tiedätkö, minun täytyy hävetä sinun puolestasi!

Enhän minä saisikaan jahtia omiin hoteisiini.

Siinä voi kyllä olla perää, myönsi August. Sillä et ole liian sukkela tarjoamaan itseäsi etkä järkivähääsi käyttämään. Etkä ole koskaan ollutkaan. Mutta olkoon asia muuten miten tahansa, minä en jahdista huoli. Voit viedä Knoffille semmoiset terveiset. Sillä minulla on toisia tuumia…

He myivät taas kaupungilla muutamia sikarilaatikoita, olivat yhdessä koko ajan, ja August pidättäytyi kokonaan hummaamisesta. Hän sanoi: Tällä kertaa ei mitään rantalomia, ei tule kysymykseenkään, minä olen liikemies. Kylläpä olisi ihme ja kumma, jollen tästä rikastuisi!

Pari päivää myöhemmin hän ilmoitti lähtevänsä Levangerin markkinoille ja kutsui auliiseen tapaansa Edevartin mukaansa. He lähtivät aamulla varhain, pimeällä, pakkasusvassa, ja se sattuikin kuin tilauksesta, sanoi August, tullinuuskijat ja poliisit eivät näe pitkälle! Hän oli hyvin salaperäinen pieneen lippaaseen nähden, jota kantoi kainalossaan, vihjaillen siihen suuntaan, että siinä oli hyvin kalliita tavaroita.

Heidän tultuaan Levangeriin August pani pienessä hotellissa heidän huoneensa oven lukkoon ja asettui keskelle lattiaa. Nyt on se hetki tullut, että näytän jotakin inhimillisten silmiesi katseltavaksi! Niin hän selitti kuin paras profeetta. Ja kun hän avasi lippaan, siinä olikin todella kalleuksia, kultaa ja hopeaa ja jalokiviä. Mistä hän oli ne saanut? Siinä oli sormuksia, rasioita, kaulakoristeita, korvarenkaita ja rintaneuloja. Edevart istui mykistyneenä tuijottaen noihin ihanuuksiin — tuo August oli sentään August! Nuo eivät suinkaan olleet kovin arvokkaita kalleuksia ja kaikki olivat vanhoja, mutta ne olivat silmäänpistäviä hohtonsa ja oudon raakalaismaisen kuosinsa puolesta. August oli juhlallisen kalpea ja mainitsi suuria summia milloin tavattoman leveän sormuksen, milloin sen medaljongin hinnaksi, joka oli sinisen ja kultaisen kirjava ja kirjailtu pienillä helmillä. Epäilemättä nuo olivat halpoja koruja, timantit kai kissankultaa, ei sen kummempaa, mutta ne olivat sentään uhkean näköisiä. Eivätkö liene olleet panttilaitosten tai muinaisesineidenkauppiaiden tavaroita, ehkäpä osaksi suorastaan yksityisistä kodeista varastettuja koruja. Kaikki ne ainakin olivat vanhoja ja käytettyjä. Joukossa oli pieni kiemuroin ja kuvioin koristettu hopealipas. Se oli hienoa nielloitustyötä ja ilmeisestikin peräisin Sisä-Venäjältä. August kohotti kantta ja otti esiin pienen kultakellon, jonka kuoressa oli sininen kivi. Haluttaako sinua vaihtaa kelloa? hän sanoi, tarkoittaen sanansa joutavaksi leikinlaskuksi ja pilaksi, esine kun oli suunnattoman arvokas. Se oli muka Venäjän keisarinnan taskukello; jokainen ratas oli kultaa, ja se kävi viidelläkymmenellä kivellä! Viimeiseksi August nosti laatikosta pitkän silkkikankaan palasen, johon oli kudottu kultalankoja. Se oli kaunis kuin unennäkö, vivahteli himmeän punaiselle ja siniselle ja sen molemmissa päissä oli pitkät ripsut.

Edevart ei tästä kaikesta älynnyt mitään, hän vain istui ja katsoi kuin ihmettä. Epäilemättä August oli laskenut vankan pohjan varallisuudelleen ollessaan laivurina Skaaron jahdissa, ja hän oli kyllä voinut säästää joka killingin siitä palkasta, jonka hän sai Solegladista näiltä kuukausilta. Mutta Edevart ei tiennyt korujen ja jalokivien hintoja, nämä ehkä maksoivat miljoonan, ja mistäs August oli saanut ne rahat? Edevart istui paikoillaan kovin levottomana.

August arvasi kyllä, että toveri siinä nyt ajatteli hänestä ties mitä, mutta hän oli tällä kertaa liian ylimielisellä päällä voidakseen ryhtyä mihinkään selityksiin.

Edevart kysyi lopulta: Myytkö sinä nuo jonkun toisen puolesta?

Augustin täytyi vastata, hänen täytyi tunnustaa: Kuinka niin? Minä myyn ne omasta puolestani. Mitä sinä ajattelet?

Edevart: Ei, eihän se minua liikuta.

August kivahti: Ei liikuta sinua? Etkö usko niiden olevan minun omiani? Ne ovat niin auttamattomasti ja varmasti minun, että jos tahdot nähdä — katsos, kuinka minä niitä puolustan! Samalla August kouraisi taskustaan revolverin ja ojensi sen ilmaan.

Uskon, uskon, sanoi Edevart ja antautui.

Häh, vai ei koske sinua? Ei se koske ketään! intti August. Näes Venäjänmaa ei ole samanlaista kuin tämä meidän maamme. Kun Riiassa syttyy tulipalo, palo voi sattua semmoiseen taloon, jossa myydään kalleuksia — niin, ja paloi siellä sen puolesta syrjemmässä kolme muutakin taloa. Minä ja muutamat muut olimme apuna sammuttamassa ja teimme sen ilmaiseksi, mutta monta oli, jotka itse ottivat maksun, oikeita roistoja, sakilaisia, rosvoja, jotka olisi ollut paras tappaa, sillä he eivät olleet ollenkaan kuin muut kristityt ihmiset, sen voin huoleti sanoa. Ja sitten he tulivat rosvoamaansa kauppaamaan, eivätkä suvainneet kieltoa; siinä täytyi ostaa, jos mieli pelastaa henkensä. Niin se kävi. Mutta toiset olivat reiluja miehiä eivätkä pyytäneet paljoa, antoivat melkein ilmaiseksi. Annoin heille osoitteeni päästäkseni heistä eroon, sillä ajattelin, että kunhan olisin päässyt kunnialla takaisin Dünamündeen, he eivät tulisi sinne asti. Mutta vielä vai, etsivät minut käsiinsä ja toivat yhtenä iltana sormuksia, toisena hopearasioita, joissa oli kaikenlaisia helyjä, uhkailivat, että jollen minä osta, niin ostaa joku toinen, ja sitten itkivät ja pyysivät minua pelastamaan heidät. Mitä minun piti siinä tehdä? Mutta kun he ristivät silmänsä ja lankesivat polvilleen, täytyi heitä auttaa. Minulla ei ollut luontoa karkottaa heitä pois. Olisitko sinä voinut…?

En olisi voinut! vastasi Edevart, toverin kertomuksesta vakuuttuneena.
Olisin tehnyt samoin kuin sinäkin.

Sitten perästäpäin Edevart tuli harkinneeksi tätä vastaustaan ja hänen täytyi myöntää, että se oli heikko, sekä ettei hän oikeastaan silloin ajatellut, mitä sanoi; vielä vuosi takaperin hän olisi sen johdosta pudistanut päätään itselleen — nyt hän oli oppinut Augustilta ja muilta, Knoffilta ja jokapäiväisestä elämästä yhtä ja toista. Hän oli alkanut vähemmän ankarasti harkita, mikä oli oikein, mikä väärin, oli saanut hiukan jo käryä nokkaansa, osasi tulla toimeen omin päinkin. Lovise Magreten kanssa eletty ihme asui vielä hänen sydämessään yhtä puhtaana, mutta ei edes sekään enää yhtä läheisenä ja valtavana kuin ennen. Oli jo kulunut aikaa siitä kun se ihme tapahtui.

Levangerin markkinat eivät olleet yhtään mitään, pian Edevart oli katsonut kaiken. Toisena markkinapäivänä hän tapasi jälleen kellojuutalaisen, Papstin. Siitä tuli molemminpuolinen iloinen jälleennäkeminen, he tunsivat paikalla toisensa ja olivat ystävät. Edevart otti taskustaan kellonsa ja näytti sitä, että se oli vielä hänellä ja että hän oli hoitanut sitä hyvin. Senkin hän kertoi, mitä molemmat Bergenin kellosepät olivat siitä sanoneet.

Niin, kuinka hyvät ystävät heistä tulikaan, oikein toverit, kauppakumppanukset! Ennen kuin oli kulunut tuntiakaan, oli kunnon Papst antanut Edevartille päällystakin, koska tätä paleli ohuella takillaan. Päällystakissa oli kyllä kokoa hieman liiemmalta, mutta ei se mitään, se oli hyvä ja lämmin ja siinä oli monta taskua ja taskuissa uusia kirkkaita hopeakelloja, joita Edevartin piti myydä. Mutta hänen ei pitänyt sanoa, että ne olivat Papstin; se oli muka tarpeetonta.

Kuinka Edevart osasi tehdä kellokauppoja? Mestari opasti, antoi monta hyödyllistä neuvoa ja osviittaa. Sitten tehtiin hiukan kokeita, eikä nuorukainen ollut vailla lahjoja, työ itse neuvoi tekijäänsä. Siinä oli nyt koulu ja toimi, joka kypsytti poikaa nopeasti ja vaivattomasti. Niin asia oli, nuorukainen oli nousemassa arvossa, lähenteli jo Augustia, sillä olihan hänellä käsissään arvoesineitä kuten tälläkin. Papstin luottamusta hän piti suurena kunniana ja päätti osoittaa ansainneensakin sen.

Edevart myi kellon siellä, toisen täällä ikäisilleen renkipojille ja muille nuorukaisille. Hän pyysi aluksi yletöntä hintaa ja helpotti siitä; se kannatti ja oli hauskaa, sangen huvittavaa. Hän oppi puhumaan tavaroidensa puolesta, avaamaan ostajien silmät huomaamaan niiden edut, mutta jännittävintä oli, kun oli vaihdettava monien taskujen kelloja, pistettävä piiloon, otettava jälleen esiin — ja lopulta hän saikin myydyksi juuri ensimmäisen näyttämistään kolmesta tai neljästä kellosta — se mestarin suuri numero. Hehhee, se oli jo silmäinkääntämistä, hänen täytyi nauraa partaansa.

Kun hän illalla tuli kotiin ja teki tiliä, nyökkäsi Papst ja pisti rahat paksuun lompakkoonsa. Edevart oli ollut ahkera, kehui mestari, parempaa ei olisi voinut odottaa, viisi kelloa ensimmäisenä päivänä, se ei ollut huono tulos, lähde myymään taas huomenna!

Seuraavana päivänä Edevart myi ainakin toista vertaa enemmän. Hänellä oli jo kokemusta, mutta samalla tämä kellokauppa alkoi hänestä tuntua vastenmieliseltä. Edevartin periaatteet eivät olleet varsin lujat, hän antoi kellon kaikkein halvimmasta hinnasta nuorelle pojalle, joka seisoi avokaulaisena ja vilusta hytisten, luki killinkinsä ja huomasi puuttuvan talarin verran hinnasta. Nuorta kellojenkaupustelijaa puistatti kuin nyyhkytys, kun poika kiitti häntä kädestä pitäen. Oi Herra, viattomuus oli varmaan kotoisin taivaasta, muu kaikki oli tästä maailmasta! Edevart muuten tunsi pyrkivänsä menemään päästään pyörälle, kun tämä kauppa, joka oli tarkoitettu hyväksi työksi, kääntyikin hänen omaksi hyödykseen. Hänelle koitui siitä suoranaista etua, sillä ihastunut nuorukainen ei ollut osannut pitää hyvää kauppaansa omana tietonaan, vaan puhui siitä kenelle vain: se houkutteli yhä uusia ostajia, ja vaikka Edevartin täytyikin pitää kalliimpaa hintaa, hän sai myydyksi koko varastonsa loppuun puolipäivään mennessä. Hän oli päässyt sellaiseen huutoon, että myi ihmeen halvalla; mistähän hän oli mahtanut tavaransa hankkia? Kunhan vain eivät olleet varastettuja? Mutta vähät siitä, tai sen parempi vain, ostajat havaitsivat tilaisuuden otolliseksi, sitä oli siis käytettävä.

Iltapäivällä Edevartilla oli taas uusia kelloja taskuissaan. Hän kuljeskeli vähin joka paikassa, myi kellon siellä, toisen täällä. Hän tuli kävelleeksi Augustin ohi, joka itse kävi omaa kauppaansa. August oli täälläkin olevinaan venäläinen, puhui eriskummallista kieltä tarjotessaan koruesineitä kaupaksi. Hänen asiakkaidensa joukossa oli naisia jos miehiäkin, mutta ehkä enimmäkseen naisia. Hän näyttikin saavan kaupat käyntiin, hän oli kyllä kekseliäs huolimatta auttamattoman huonosta norjankielentaidostaan. Edevart kuuli hänen sanovan sormuksesta, että sillä oli taikavoima; muutamat korvarenkaat taas oli maantärähdys tuonut ilmoille, mutta tuo solki, jossa oli sinisiä kiviä, oli kerran ollut marttyyrinkruunussa. Mielikuvitusta ei siltä mieheltä puuttunut, ja jos joku veti suutaan hymyyn pudistaen epäillen päätään, toiset heti ehättivät puolustamaan kauppuria sillä, ettei hän osannut norjaa sen paremmin. Hän näytti ihanaa kultakirjaista silkkikaistaletta hattupukuiselle naishenkilölle vihjaten sinnepäin, että hänen kotimaassaan Venäjällä sellaisia käytettiin prinsessojen morsiushuntuna. Nainen vastasi hymyillen, ettei hän aikonut peittää sillä kasvojaan, mutta osti silkkipalasen kuitenkin.

Illan suussa tuli sama köyhä nuorukainen jälleen Edevartin luo; seisoi siinä avokaulaisena, pää painuksissa, silmissään pelästynyt ilme: Hänen kellonsa oli seisahtunut, se ei käynyt. Edevartista tuntui kuin olisi äkkiä saanut iskun. Hän oli kylläkin hieman epäillyt noita halpoja kelloja, niihin ei ehkä ollut luottamista. Hän kysäisi nuorukaiselta: Seisahtuiko se juuri nyt? — Ei, se oli seisonut jo pitkän aikaa, hän oli käyttänyt sitä kellosepässäkin. — Mitä kelloseppä sanoi? — Nuorukainen viivytti nolona vastaustaan, eikä Edevartia haluttanut kysellä enempää. Hän ravisti kelloa — ei; hän koetti vetää sitä hiukan — ei. Edevartin päähän pälkähti sukkela tuuma: hän voi antaa nuorukaiselle toisen kellon, Papst ei huomaisi, että niiden myymättä jääneiden kellojen joukossa, jotka hän sai takaisin, oli sellainenkin, joka ei käynyt. Oppipoika siis aikoi vetää mestariaan nenästä, miksikäs ei!

Saat toisen kellon, hän sanoi nuorukaiselle.

Suurkiitosta! Ja se kai käy hyvin?

Edevart tunsi mielensä heltyvän, hänen liikemiehenperiaatteensa eivät vielä olleet juurtuneet sen lujempaan: Saat joko uuden kellon tai rahasi takaisin.

Nuorukaisen silmät loistivat: Mitä? Ihanko että?… Tuhansia kiitoksia!
Ja hän oli kahden vaiheilla, kumman valitsisi.

Edevart neuvoi häntä: En uskalla mennä takuuseen näistä kelloista, sinun sijassasi taitaisin mieluummin ottaa rahani takaisin. Sanon sinulle niinkuin asia on.

Poika sai rahat, kiitti ja lähti keventynein mielin tiehensä.

Mutta kotimatkalla oli Edevartia odottamassa kaksi muuta poikaa, uhkasivat antaa hänelle paremmanpuoleisen selkäsaunan kellokaupoista, sillä he olivat käyneet kellosepässä ja saaneet siellä tietää, etteivät heidän kellonsa olleet talarinkaan arvoiset, ja he olivat maksaneet niistä kolme talaria! Edevart ei uskaltanut ruveta tappeluun, kun hänellä oli takintaskut kelloja täynnä, vaan kysyi: Ovatko kellonne seisahtuneet? — Ei, eivät ne olleet ihan seisahtuneetkaan, mutta eivät ne olleet hintansa arvoisetkaan. — Niin Edevart läksi liikkeelle taas. Pojat seurasivat kintereillä haukkuen koko matkan, mutta eivät sentään tehneet hänelle mitään.

Kelloissa oli varmaankin jotakin vikaa. Tehdessään tiliä päivän työstään Edevart samalla ilmoitti, että hänellä oli seuraavana päivänä muuta hommaa.

No mutta, miksi niin? Papst oli kovin ihmeissään. Kauppahan kävi kuin rasvattu, ja viimeisenä markkinapäivänä se kävisi kaikkein parhaiten.

Edevart keksi sanoa, että hänen oli autettava toveriaan.

Olen nähnyt sen sinun toverisi. Varo sitä miestä, kaupittelee varastettua tavaraa. Kuulehan nyt: et suinkaan aikone lähteä tiehesi ja jättää minua kelloineni pulaan.

Mutta Edevartin päätös oli järkähtämätön.

Papst näytti aivan lysähtävän kasaan. Oli melkein mahdoton kestää moista vastoinkäymistä. Hän muistutti Edevartin mieleen, että oli melkeinpä lahjoittanut tälle sen kalliin kellon, joka hänellä oli parastaikaa taskussaan, ja nyt hän pyysi sävyisästi vastapalvelusta.

Mutta Edevart ei ollut ensi kertaa pappia kyydissä: Olen myynyt puolestanne kaksikymmentäviisi tai kolmekymmentä kelloa, kuinka monta oikein lienen myynytkään, mutta ei puhuta siitä. Mutta minkälaisia kelloja olen oikein saanut myydäkseni?

Halpoja kelloja, noo — halvat olivat hinnatkin.

Ovatko kuoret hopeaa?

Hopealta ne ainakin näyttävät, vastasi Papst. En tiedä sanoa.

Edevart: En minäkään. Mutta tänään tuli luokseni mies, joka oli raaputtanut kellonsa kuorta ja väitti siinä olevan messinkiä hopean alla.

Papst levähytti kätensä levälleen: Tsjaa, huokea kello, huokea hintakin.

Miksi ette itse myy näitä kelloja, vaan ainoastaan muita?

Ajattelin, että olisit voinut tehdä minulle sen pienen palveluksen.

Niin, mutta nyt saan täällä kaikkien vihat niskaani… kävelevät jäljessäni uhkaillen antavansa minulle selkään.

Hui hai! Olethan sinä väkevä mies! Papstia ihan nauratti. Sinä sitä paitsi et tule enää koskaan takaisin tänne Levangeriin, mutta minä tulen. Vanhan Papstin täytyy kuljeksia joka paikassa ja palata aina takaisin niin, niin.

Tietystihän Edevart olisi tahtonut osoittaa suurempaa kiitollisuutta vanhaa, ystävällistä juutalaista kohtaan palvelemalla häntä vielä päivän, mutta ei voinut. Eipä silti, eivät he eronneet vihamiehinä, päinvastoin, Papst taputti häntä olalle sanoen: Kyllä me vielä tapaamme toisemme! Edevartille ei tarjottu maksua työstä eikä hän sellaista odottanutkaan, vaan riisui suuren takin yltään lähtien sitten kevein mielin majapaikkaansa.

August oli tullut kotiin pahalla tuulella, hänen puheensa kuulostivat katkerilta. Oli mahdoton saada hintaa mistään, pyysitpä aluksi miten paljon tahansa, aina sait helpottaa aivan mahdottomiin! Mitä merkillistä joukkoa täällä kaikki olivatkaan? Vaerdalilaisia koko sakki, jotka eivät häpeä tarjota aivan sikamaisen vähän! Oletko koskaan astunut jalallasi pahempaan roistojen pesään kuin tämä Levanger! hän virkkoi pilkallisesti irvistäen. Yritän vielä huomenna, ja silloin annan mennä mistä hinnasta vain ottavat, ja sitten lähden sen pitkän tien.

Oletko myynyt keisarinnan taskukellon? kysyi Edevart.

Vai myynyt keisarinnan taskukellon! Mitä luulisit minun saavan siitä mokomassa kylässä!

Käykö se?

Totta kai. Tietäisitkö sinä ostajaa?

Voithan myydä sen Trondheimissa, sanoi Edevart.

Niin, ja saada heti kruunun hanskat ranteisiini!

Kaikki näytti Augustista yhtä synkältä, hän oli tyytymätön, kerta kaikkiaan ihan mahdottomalla tuulella. Tänne hän nyt oli tullut, Levangerin kauppalaan, jossa asui kaiken kaikkiaan viisisataa sielua, harjoittaakseen täällä laajaa korujen ja jalokivien kauppaa, mutta oli pettynyt pahasti. Eipä silti, että hän olisi huolinut sitä surra, hän oli kyllä ansainnut rahoja kultakoruillaan, mutta hän oli äkeissään ja kiukuissaan vastoinkäymisestään, sillä suuri kunnia ja maine oli sittenkin mennyttä.

Aamulla hän luki ja arvioi kaikki kalleutensa hinnoitellen ne summakaupalla Levangerin hintoihin ja mutisten itsekseen vaatimattomia, pieniä lukuja. Edevart osti käteisellä pienen nauhassa käytettävän kultaisen medaljongin, se ei ollut kylläkään juuri mistään kotoisin eikä August ensin huolinut siitä rahaa, mutta lopuksi hänen oli pakko ottaa siitä se hinta, jonka arvoiseksi hän oli sen arvioinut.

Edevart istui majapaikassaan. Hänen oli ikävä. Hän tunsi vaistomaisesti, ettei ollut oikein terveellistä liiaksi näyttäytyä ulkosalla, hänet olisi voitu tuntea ja ruveta häntä uudelleen ahdistamaan; toisaalta hänellä ei ollut mitään tekemistä huoneessaankaan, ajatteleminen ja mietiskeleminen oli hyödytöntä, ja lukeminen, mikä tahansa, oli hänestä yhtä vastenmielistä kuin ennenkin. Kun August oli käynyt kotona päivällisellä ja mennyt taas tiehensä, Edevart lähti hänen jäljestään ulos. Hänen oli uskallettava yritys, päivät olivat lyhyet siihen vuoden aikaan, pian rupesi hämärtämään.

Augustista ei näkynyt missään jälkeäkään, mutta sen sijaan näkyi vanha Papst kävelevän kappaleen matkaa edellä; hän puhutteli tuttavallisesti kaikkia ihmisiä, ottaen silloin tällöin taskustaan kellon ja antaen ostajien katsella sitä. Edevart tunsi hänen jokaisen kädenliikkeensä ja saattoi melkein arvata sanatkin.

Äkkiä ilmestyi August esiin jostakin talosta. Oliko hän humalassa? Ei puhettakaan. Mutta hän oli iloinen kuin kolmen markan hevonen, aivan riemuitsi: Rupesin käymään talosta taloon, ja niin minun olisi pitänyt tehdä heti alunperin. Olin itse kultasepän luona ja myin hänelle pari pikkuesinettä. Ja nyt tulen apteekkarin luota. Myin sen kultakellon.

Mitäh?!

August nyökkäsi: Ja hyvän hinnan sain. Varmasti sama nainen, joka osti morsiushunnun, apteekkarin rouva. Ei tahtonut ensin uskoa, että kello oli ollut Venäjän keisarinnan oma, mutta kun ristin silmäni kuin venäläinen, hän huusi apteekkarin huoneeseen. Niin, tuumi apteekkari, jos kerran tahdot sen, niin ota sitten! Hei Edevart, nyt jo rupeaa taas valkenemaan, nyt menen toiseen paikkaan; täällä on paljon upseereita, kuuluu asuvan oikein rikas kapteenikin. Mitäs nuo pojat?…

Pari poikaa oli tullut puhuttelemaan Edevartia: eilisiä, huiputettuja ostajia, jotka valittivat, että heitä oli vedetty nenästä, heidän kellonsa eivät olleet minkään arvoiset, olivat tutkineet niitä, tahtoivat purkaa kaupat. Niin että rahat tänne ja paikalla!

Mutta nyt ei Edevartilla enää ollut taskut täynnä kelloja, joita olisi täytynyt varoa, vaan hän sysäsi nenäkkäimmät syrjään sanoen haluavansa olla rauhassa. Mitä hänellä oli Papstin kelloromujen kanssa tekemistä? Hän oli ollut vain toisen palvelija ja myynyt toisen tavaroita; saattaa olla, että ne olivat arvottomia kapineita, mutta entäs sitten? Kauppa kuin kauppa. Ei kukaan muukaan ollut niin arkatuntoinen, miksi siis Edevartkaan olisi ollut?

He painuivat katua alas, koko ajan riidellen ja rähisten. Pojat huusivat jokaiselle, joka vain sattui tulemaan vastaan, että tässä nyt oli se mies, joka myi messinkikelloja hopeakuorisina, ja nyt hänelle näytetään! He yhdyttivät lopulta Papstin, ja pojat selittämään tällekin, että tuo nulikka oli heitä narrannut, tuo lurjus, joka oli viime päivinä kierrellyt kelloja kaupalla. He osoittelivat suoraan sormellaan Edevartia, kirkuen, että siinä hän nyt on!

Papst pudisti surullisena päätään valittaen sen maailman pahuutta, jossa hänen oli elettävä, ja tarjoutuen välittämään asian rauhallista tietä: Antakoot he nuorukaisen mennä matkoihinsa, antakoot he hänen korjata luunsa! Heidän oli vain annettava kellosepän korjata kellot kuntoon, hän sitten neuvoi poikia, se ei maksaisi montakaan killinkiä; olivathan he saaneet kellot!

Mutta heidän kellonsahan olivat ihkasen uusia, he huusivat vastaan. Pitääkö meidän mennä korjauttamaan uuden uutukaiset kellot! En ole koskaan kuullut mokomaa! Ne seisahtuivat kohta kun olimme saaneet ne käsiimme, kävivät vain sen aikaa kun hän ravisteli niitä.

Niin, Papst ei pystynyt väittämään sitä valheeksi. Mutta hän ei vain hellittänyt. Viimeksi Edevart kuuli ukon suusta seuraavan lauseen: Teidän ei pidä mennä ostamaan kelloja keneltä tahansa, teidän pitää ostaa Papstilta, hän ei ainakaan ketään petä eikä huiputa.

Edevart tuli asuntoonsa eikä astunut enää jalallaankaan ulos ovesta.
Hän oli saanut tarpeekseen. Hän oli taaskin kurkistanut aidan yli:
Sen takana ei ollut suinkaan nähtävänä yhdeksää hyvää ja kahdeksaa
kaunista, olipahan vain maailma, jossa jokainen petkutti toistaan.

Augustkin tuli kotiin päätettyään päivätyönsä. Hän ei ollut saanut kaupaksi aivan kaikkea, mutta oli jättänyt lippaansa jonnekin, ties minne, ja nyt hänellä oli koko varastonsa taskussaan. Täytyi heittää lipas helkkariin, hän selitteli, oli tulla tupenrapinat. Ei ole sen pahempaa ampiaispesää kuin tämä kaupunki. Kunpa Herra soisi, että selviäisi täältä ehein nahoin! Lähdetään joutuin matkaan, Edevart. Parasta, jos vielä tänä iltana!

Ei voida lähteä vielä tänä iltana.

August kertoi: Myin pari kallista kapinetta sille kapteenille. Hän asuu kauppalan ulkopuolella, sinne on pitkä matka, ja sain kävellä kävelemistäni ennen kuin olin päässyt sieltä takaisin. Satuin siinä kulkemaan suuren rakennuksen ohi enkä huomannut, mikä talo se oikein oli, mutta poikkesin sinnekin. Sattui olemaan koulu. Johtaja tuli kysymään, mitä tahdoin. Olin olevinani venäläinen, joka halusi myydä jotakin nitshevoota tai jotakin sentapaista. Hän vain vilkaisi lippaaseeni — eihän sellaisilla koulunjohtajilla ole kiesuksen killinkiäkään! Vai niin, vai olet sinä venäläinen, sepä mukavaa; ole hyvä ja paina puuta, tulin oppineeksi vähän venättä ollessani koulunjohtajana Hammerfestissa. Ja eikös se pirulainen puhumaan minulle venättä. Nyt oli paha merrassa. Nyökytin ja hymyilin ja ristin silmäni ristimästä päästyänikin, mutta se johtaja varmaan kysyi jotakin, johon tahtoi vastausta, ja minä sanoin pariinkin kertaan hoperpomere ja sitten joitakin merkillisiä sanoja sen perästä. Hän ei ymmärtänyt, pudisti vain päätään. Kyllähän minulla oli revolveri, mutta eihän minulla toki ollut sydäntä ampua miestä kuoliaaksi vain siitä syystä, että tämä osasi venättä, siksi paukautin lippaan kannen tiukasti kiinni ja lähdin kiireesti koko talosta. Mutta kun hän jäi seisomaan paikalleen ikään kuin vartioon, pelkäsin hänen aikovan tehdä minulle tepposet ja ilmoittaa poliisille. En tunne itseäni turvalliseksi edes tässäkään, missä nyt istun.

Mihin sinä lippaasi heitit?

August: Tyhjensin sen vähän kerrassaan taskuuni juosta pyyhältäessäni pitkin katuja. Tungin kaikki kapineet taskuuni ja heitin lippaan menemään, jotta ei minua tunnettaisi. On tässäkin tietämistä! Mutta vika oli siinä, etten ollut malaiji enkä siamilainen, sillä minä osaan olla vähän joka lajia. No mutta, niinkö luulet, ettei täältä päästä lähtemään vielä tänä iltana?

Ei päästä. Mutta oli miten oli, ethän ole tehnyt mitään hullutuksia, vai kuinka?

August: Hullutuksiako? Mitä sitten muka olisin tehnyt? Enhän edes ole näyttänyt revolveriakaan. — Mutta August ei kuitenkaan tuntenut itseään rauhalliseksi, hän ei ollut syönyt ja hänen teki kovasti mieli illallista, mutta hän ei uskaltanut lähteä etsimään ruokaa kaupungista, vaan painui nälissään maata.

Toverukset pääsivät onnellisesti takaisin Trondheimiin, ja maailma alkoi näyttää hiukan valoisammalta Augustin silmissä. Oli siihen syytäkin, lompakko oli varsin lihava, markkinamatka ei ollut suinkaan ollut huono. Missä siis vika? Ei tullut niin paljon kuin olin ajatellut, hän selitti.

Ei, ei ollut tullut mitään kehumisen arvoista, ei ollut tullut rikkautta, August ei päässyt kehumaan eikä loistamaan. Vähempään tyytyvän Edevartin mielestä kaikki oli kuin olla pitikin, mutta siitä August vähät välitti, hänellä oli paljon suuremmat ajatukset itsestään: hänen täytyy tehdä vielä kunnon kaappaus ja myydä monta vertaa enemmän! Mitä tämä tähänastinen lopultakaan merkitsi? Vähän vaatteisiin, hiukan asuntoon ja ruokaan talven ajaksi, ei mitään muuta. Ja eikös käynyt vielä niin, ettei se nainen, jolle Edevart oli kantanut tusinan sikarilaatikoita, voinut nytkään maksaa! Kaksitoista laatikkoa, se oli paha kolaus hänen yritykselleen. Niinpä niin, arvon neiti oli tehnyt voitavansa, mutta… Ei! virkkoi August painokkaasti, minun täytyy vetää iso apaja!

Sinunhan piti tulla minun kanssani pohjan puoleen, huomautti Edevart siihen. August, seisottuaan silmänräpäyksen ajan suu auki: Kaikkea sinä saatkin päähäsi! Minä, joka olen purjehtinut maailman ympäri! En ole sitä paitsi ottanut lopputiliä laivasta, ja parkki lähtee kohtapuoleen uudelleen Riikaan.

Vai niin, vai lähdet taas mukaan?

Lähden kuin lähdenkin, olen ajatellut sen asian sillä tavalla. Ja tällä kertaa siitä pitääkin tulla toisenmoista: ostan paljon enemmän ja tuon kokonaisen lastin, vuokraan aluksen omiin nimiini. Oletkos kuullut ennen sellaista? Tässä ei pelatakaan napilla! Ja August kerskaili ja suurenteli, silmät ylimielisyyttä loistaen.

Edevart: Mutta mihin aiot saada kaiken menemään? Sinullahan oli työ ja tekeminen kaupatessasi sitä mitä sinulla oli tällä kertaa.

Mihinkö menemään? Älä sinä sitä murehdi: menen toisille markkinoille.

Hetkisen mietittyään Edevart virkkoi: Niin, kunhan et vain olisi hapan perästäpäin!

Tämä hiljainen huomautus vain yllytti Augustia. Mitäpä tuollainen mammanpoika asioista ymmärsi! August kääntyi äkeissään poispäin, ikään kuin olisi ollut häpeällistä ruveta nujertamaan häntä ja kylvämään epäilyksen siementä hänen mieleensä juuri sinä hetkenä.

Toverukset pysyttelivät sentään yksissä pari päivää. Parkkilaivan lastatessa kalliokalaa ja erilaista kappaletavaraa he kävivät kaupungilla ja myivät loput korut. Kumpikaan ei eksynyt huonoille teille, vaan he kävivät kirkoissa ja museoissa, katsoivat koko kaupungin ja pitivät aina silmänsä auki. Heidän kävellessään satamassa August saattoi huomauttaa, mitkä piirteet erottivat eri laiturityypit toisistaan. Fosenlandetin Knoffin olisi pitänyt olla kuulemassa hänen esitystään eri satamalaiturityypeistä.

Ei. August ei joutunut tällä kertaa huonoille teille. Saatuaan lompakon ja siihen rahoja hän teki kerralla lopun mielettömistä rantalomistaan. Ne ajat olivat erikseen, jolloin hän oli melkein tai aivan tyhjänä miehenä: silloin hän pisti palkkansa menemään yhdessä humussa ja kitui sitten kohmelon kourissa; palkka oli vain päivän asia, siinä ei ollut mitään säästelemistä eikä kätkemistä, antaa sen siis luistaa vain! Lompakko oli ihan toista.

VII

Toverukset erosivat. Edevart palasi takaisin Fosenlandetiin, häntä veti sinne, hänen säkkinsä oli siellä.

Herra nähköön, häneltä unohtui jotakin Trondheimiin! Näes hän oli lahjoittanut vieraille ne lahjat, jotka oli Bergenistä ostanut kotiväelle, ne kauniit vaatekappaleet, jotka oli aiottu äidille, pienet kengät ja muut sisarille aiotut kapineet — kaikki hän oli antanut Doppeniin. Koko tänä aikana hän ei ollut kirjoittanut kotiin eikä lähettänyt isälle rahaa. Trondheimissa hän olisi voinut korjata laiminlyöntinsä lähettämällä suuren mytyn tai ehkä mieluumminkin laatikon — se oli unohtunut sekin. Joskus se oli johtunut mieleen, mutta hän oli aina lykännyt lähettämisen toistaiseksi, ja niin se oli lopulta kokonaan unohtunut… Asian ajatteleminen sai pojan nyt tuntemaan piston sydämessään. Oli synti ja häpeä, että oli tullut tehdyksi niin, kotona varmaan odottivat kirjettä; isä istui pää painuksissa, äänetönnä syvissä ajatuksissaan, äiti jumalisena ja puheliaana ajatellen sävyisään tapaansa: tänään ehkä tulee kirje! Edevartin Joakim-veli oli nyt päässyt ripille, putkahtanut äkkiä pitkäksi mieheksi, niin että vaatteet kävivät pieniksi. Hän varmastikin olisi tavattomasti hyvillään uudesta takista…

Kauppapaikassa Edevartilta tiedusteltiin, aikoiko hän jäädä sinne pitemmäksikin aikaa? Ei luultavasti, hän oli tullut vain noutamaan säkkiään. Hän viipyi yli sunnuntain ja maanantain. Knoff tuli ja sanoi: Jaha, sinä olet taas täällä! Niin olen, Edevart vastasi. Sen enempää ei puhuttu. Knoff meni tiehensä suurena ja mahtavana.

Tynnyrin tekijä tiesi kertoa Haakon Doppenin käyneen kauppapaikassa ostoksilla; mies ei näyttänyt olevan paljonkaan muuttunut. He pyysivät häntä soittamaan hanuria, mutta hän kieltäytyi sanoen heittäneensä soiton kokonaan. Mutta kun oli tarjottu muutama väkevä kahvinorri, hän soitti isossa tuvassa tanssia. Heidän tuli miestä sääli, he yllyttivät häntä sanoen: Et ole sentään unohtanut vanhaa taitoasi! Hän jäi taloon yöksi. — Edevart tiedusteli, eikö hänen vaimonsa, Lovise Magrete, ollut mukana? Ei ollut, mutta kummatkin tulisivat kyllä jouluostoksille.

Meni tiistai. Edevart tuli vihdoin viimeinkin kirjoittaneeksi ja lähettäneeksi rahoja kotiin. Hän tunsi mielensä siitä keventyvän, kävi iloisemmaksi, ja onnellisessa mielentilassaan hän lupasi itsekin pistäytyä kotonaan ja tuoda kaikille tuomisia.

Knoff tuli jälleen häntä puhuttelemaan: Yhäkö sinä vain vetelehdit toimettomana? Etkö aio ruveta töihin?

Eipä tässä niin kiirettä…

Knoff säpsähti: Aiotko ruveta isottelemaan?

En toki ihan niinkään, mutta.

Niin, tokaisi Knoff lyhyesti; kuka ei tahdo työtä tehdä, ei hänen syömänkään pidä!

Edevart rypisti kulmiaan: Enhän minä teillä syö!

Noo-o? Missäs sitten?

Asun tynnyrintekijän luona ja maksan puolestani.

Knoff oli ääneti hyvän tovin; sitten hän virkkoi kuin hyvittääkseen äskeiset sanansa: No no, en minä sillä… Missä olet ollut koko ajan? Vai Trondheimissa ja Levangerin markkinoilla. Ei, en minä suinkaan sitä tarkoittanut. Voit kyllä asua täällä talossa kuten ennenkin. Ja jos tahdot ottaa pestin jahtiin Lofooteille, minulla on kyllä sinulle tilaa tavallisen merimiehen palkalla. Mitä minun pitikään sanoa: olet kai joskus tullut käyneeksi laiva-asemalla? Onko sen paikan ihmisissä elämää ollenkaan?

Kyllä siltä näytti.

Niin, mutta jos olisit pyytänyt työtä, et olisi saanut.

En ollut työtä pyytämässäkään. Minun piti käydä täällä hakemassa säkkini.

Knoff mutisi jotakin itsekseen, ainaisen naurettavan päähänpistonsa vallassa: Ettei koko se vanha lahonnut laiva-asema osaa romahtaa mereen kaikkineen päivineen!

Nyt oli tullut se hetki, jota Edevart oli odottanut. Kokemus oli opettanut hänet ottamaan tilaisuudesta vaarin. Hän sanoi: Miksi ei laiva-asema ole täällä, teidän paikallanne?

Knoff pudisti päätään ja vastasi melkein kuin valittaen: En saa sitä tänne!

Sepä merkillistä. Se on silloin kokonaan oma syynne.

Mitä sanot? Mitä sinä nyt joutavia?

Tiedän vain, mitä teidän olisi tehtävä.

Knoff hymyili kylmän ivallista hymyä: Ikään kuin en olisi tehnyt voitavaani.

Teidän pitäisi rakentaa oikea kunnollinen, suuri satamalaituri.

Nyt seurasi hetken täydellinen hiljaisuus. Knoff yritti viedä käden taskuun, sitten toiseen, mutta pysähtyi aina kesken liikkeen, jäi seisomaan käsi ilmassa, kuin halvauksen kohtaamana. Pitäisikö minun tosiaan…? hän sai lopulta soperretuksi.

Silloin saisitte laivat käymään täällä.

Vai suuri satamalaituri, toisteli Knoff. Niinkö arvelet Satamalaituri, oikeat satamalaitteet, niinkö?

Edevartilla oli yliote, eikä hän jättänyt sitä käyttämättä: Täytyy tunnustaa, että minua ihmetyttää, ettet ole ennen tullut sitä ajatelleeksi.

Tullut ajatelleeksi, tullut ajatelleeksi — mutta mitä takeita minulla? — niin tuota —

Edevart paukautti tulemaan: Ihan mitätön mutka, niin ettei siitä kannata puhuakaan; lahti tarpeeksi syvä suurimmillekin laivoille, jäätymätön satama. Tämä on hyvä liikennepaikka, täällä on laaja ja varakas ympäristö ja takamaa, vanha laiva-asema taas on mereen pistävällä niemekkeellä, kaukana ihmisten ilmoilta. Knoffin pitäisi rakentaa tänne kunnollinen, suuri satamalaituri, niin jopa olisi ihme ja kumma, jolleivät laivat pitäisi parempana poiketa täällä ja olla täällä turvassa ja rauhassa, aivan kuin huoneessa, sen sijaan että niiden nyt täytyy toimittaa lastauksensa ja purkauksensa avomerellä, olipa sää millainen hyvänsä.

Tulehan tänne, mieleni tekee näyttää…

He menivät rantaan, katselivat ja arvostelivat. Uusi suuri laituri oli rakennettava äärimmäiseen vanhaan rantalaituriin kiinni; siinä oli tarpeeksi syvää, rahtilaivat olivat usein tuoneet siihen jauhoja ja suolaa.

Knoff näytti ehkä taas muistavan oman arvonsa: Olenkin aina ajatellut, että tähän se satamalaituri tehdään, jahka tästä ehdin niin pitkälle.

Edevart antoi kaiken käydä täydestä, hän oli tarpeeksi viisas varoakseen vastaamasta siihen mitään. Hänelle oli suotu se tyydytys, että Knoff oli taloon palatessa paljon ystävällisempi ja katsoi häneen aivan toisin silmin. Edevart päätti takoa niin kauan kuin rauta oli kuumana ja johdatti puheen laiturin rakennukseen ja -rakennustarpeisiin, mainiten erilaisten satamalaiturityyppien erikoispiirteistä, että laiturilla ja laiturilla voi olla ero kuin yöllä ja päivällä, että saattoi rakentaa kivestä muuraamalla tai hirsistä…

Tietysti kivestä! tokaisi Knoff. Siitä tulee lujempi

Mutta myöskin kalliimpi.

Knoff huitaisi kädellään: Niinkuin sanoin, kivestä tulee lujempi! Kuulehan, jos haluat ruveta merimieheksi jahtiin, niin saat tavallisen merimiehen palkan tästä päivästä lukien. Ja sinun pitää muuttaa pois tynnyrintekijän asunnosta, minun väkeni pitää asua minun talossani, joulu tulee tuossa paikassa, ja kohta joulun ja uudenvuoden jälkeen sinun on lähdettävä matkaan. Onko sovittu?

On!

Edevartin tuuma oli onnistunut: hänet oli kiinnitetty kauppapaikkaan. Mihin hän oikein aikoi täällä pyrkiä? Eipä erikoisesti mihinkään, olla vain täällä, hengittää tämän paikan ilmaa. Muistot olivat virinneet voimakkaina eloon.

Häntä käytettiin työhön jos toiseenkin, miten aina milloinkin sattui, eikä näyttänyt olevan kovin tarkkaa väliä silläkään, vaikkei olisi kaikesti tehnyt juuri mitään Kun joulukiireet alkoivat, hänet ylennettiin apulaiseksi suureen kauppaan; hänen kirjoitustaitonsa ei ollut kylläkään kehuttava, mutta hän oli koko mato laskemaan päässään, ja sitä juuri tarvittiin. Sitä paitsi hän tuli hyvin toimeen asiakkaiden kanssa, hänellä oli siistit vaatteet ja sormessaan sekä sileä kultasormus että kolminkertainen käärmesormus, niin että hän kyllä puolusti paikkaansa. Hän sai nyt syödä kaupan muun väen mukana ruokailuhuoneessa yhdessä talon isännän ja tämän perheen kanssa.

Se oli mahdottoman suuri ylennys, eikä se voinut olla Edevartiin voimakkaasti vaikuttamatta.

Ja sitten päivänä muutamana Lovise Magrete tuli. Hänellä oli miehensä mukanaan. He tulivat jalan, patikoimaan koko pitkän, vaivalloisen matkan rospuuton aikaan. Lovise Magretella oli lunta pohkeissa ja hameessa. Oli kovin outoa nähdä häntä noin moniin vaatteisiin pynttäytyneenä. Lapsellisuus ja herttaisuus näyttivät hänestä kadonneen. Edevart tuijotti häneen, nyökäyttäen päätään kuten muillekin tutuille asiakkaille. Hän vilkaisi mieheen, tämäkin näytti oudolta ja tuntemattomalta, ei suurestikaan muistuttanut Doppenin tuvan seinässä riippuvaa kuvaa. Mutta hyvän näköinen mies oli, sitä ei käynyt kieltäminen, ja hänellä oli kihara tukka.

Vai täällä sinut taaskin näen! virkkoi Lovise Magrete. Hän puheli Edevartille luontevasti ja teeskentelemättä, ääni oli ennallaan, mutta hänellä oli huivi päässä, kädessä villalapaset ja lisäksi yllään kaikki monet monituiset vaatteet, kaikkein päällimmäisenä villaröijy, jonka Edevart itse oli hänelle antanut.

Kuka tuo on? kysyi hänen miehensä uteliaana. Ja kun Lovise Magrete sen selitti, mies kääntyi synkän näköisenä Edevartiin päin sanoen: Vai niin, vai sinä meillä työssä olit! Mitä sait siitä palkaksesi?

Mitäkö sain palkakseni?

Niin, mitä sait siitä palkaksesi, minä kysyn?

Sain ruoan, vastasi Edevart.

Lovise Magrete: Niin, hän sai ruoan.

Haakon jatkoi: Vai ruoan — pelkän ruoanko?

Edevart ei malttanut enää olla ääneti: En enempää pyytänytkään. Olin sillä kertaa kulkijamies ja kiitin kauppojani, kun sain työtä ruokapalkalla.

Haakonin täytyi selitykseen tyytyä. Lopulta hän kääntyi vaimonsa puoleen kysyen tältä kuin piloillaan, mutta samalla ilkeästi: Tekikö hän edes mitään? Näyttää niin hienolta herralta!

Älä viitsi! pyyteli vaimo hiljaa.

Aviopari alkoi tehdä ostoksiaan, kumpikin tahtoi ostamansa tavarat omaan säkkiinsä, välillä siinä puhuttiin kaikki kolme yhtaikaa. Edevart kyseli lapsista. Haakon huomasi tuttavia toisten ostajien joukossa ja joutui puheisiin näiden kanssa. Edevart ja Lovise Magrete kulkivat edestakaisin kumpikin omalla puolellaan kaupan myymäläpöytää valitsemassa vaimon haluamia tavaroita. Lopulta he joutuivat myymälän toiseen päähän jääden siten kahden, mutta puhuivat koko ajan vain tavaroista, kertaakaan salaa toisilleen kuiskaamatta. Oih! Minne oli nyt joutunut tuo kesäinen ihme? Oliko kumpikin unohtanut, mitä he olivat olleet toisilleen? Vihdoin Edevart sai kysyneeksi:

Oletko voinut hyvin?

Nainen vilkaisi nopeasti taakseen vastaten sitten: Hän on poissa, hän on mennyt ulos! Kyllä, kiitos, kyllä olen voinut hyvin.

Mitä miehesi ajattelee siitä, että minä olen nyt täällä?

Lovise Magrete: Minun täytyy mennä katsomaan, minne hän…

Et mene! sanoi Edevart tiukasti. Kuule Lovise Magrete, minä olen niin odottanut sinua!

Toinen pudisti hiljaa päätään vastaamatta mitään.

Minulla on taskussani pikkuinen kapine, jonka tahtoisin antaa sinulle.

Olet kai kuullut hänestä paljonkin puhuttavan? kysyi vaimo.

Olen kyllä.

Niin, mutta hänethän armahdettiin, sanoi nainen innokkaasti, hän käyttäytyi niin hyvin, että sai kokonaisen vuoden anteeksi. Eikö se ollut mainiota?

Olihan se, mutisi Edevart hajamielisenä.

Ettei hän vain pääse juomaan! sanoi vaimo sitten levottomana.

Edevart: Hänhän puheli jonkun tytön kanssa? Sellaisen punatukkaisen tytön kanssa. Siitä naisihmisestä ei miehesi hyödy yhtään mitään.

Niin, Lovise Magrete myönsi, tunnen sen tytön, Haakonilla voisi olla parempiakin puhetovereita.

Anna heidän olla! Edevart kopeloi taskuaan. Minulla on täällä sinulle pieni lahja…

Ei! Minulle ei saa antaa mitään, en uskalla ottaa mitään. Odotahan vähän, minun täytyy mennä katsomaan; tulen heti takaisin.

Edevart katsoi Lovise Magreteen silmät suurina. Tämä käveli lattian poikki, hävisi ovesta ulos. Edevart ei huutanut, ei kiroillut, mutta mihin oli ihme häipynyt? Tämä ankara isku tuli odottamatta, se oli julma, hirvittävä kokemus; hän oli ollut jotakin, nyt hän ei ollut enää mitään. Hän vetäisi myymäpöydästä laatikon auki ja lysähti sen varaan istumaan.

Lovise Magrete tuli samassa sisään sanoen helpotuksesta huoaten:… olikin vain muutamien toveriensa parissa. — Näytähän minulle helminauhaa — tai ehkä sittenkin vain silkkinauhaa. Olen luvannut semmoisen pikkutytölle.

Edevart kohottausi seisomaan ottaen esiin tavaran toisensa perästä, tuskin tietäen, mitä teki, eikä puhunutkaan muuta kuin ilmoitti vain kunkin esineen hinnan. Kun maksun aika tuli, Lovise Magreten täytyi taaskin mennä ulos katsomaan miestään. Hän tuli yhdessä tämän kanssa takaisin kauppaan ikään kuin ei mitään olisi tapahtunut, vaikka mies oli nähtävästi naukannut useitakin ryyppyjä.

Aluksi Haakon oli vaimolleen leikkisä ja ystävällinen puhellen tähän tapaan: Niin, nyt sinä olet valmis, mutta minun on vielä tehtävä kauppani. Näytäpäs piippuja!

Edevart toi piippuja, monta piippua. Niissä oli kyllä valitsemisen varaa.

Haakon virkkoi: Kuulehan hyvä sana taas, kaveri! Ethän tehnyt mitään pahaa? Vai kuinka?

Edevart ei vastannut.

Etsi nyt mieleisesi piippu! kehoitteli Lovise Magrete.

Pelkkiä roskapiippuja! tokaisi Haakon vastaukseksi. Valitse sinä minun puolestani.

Ota tuo!

No olkoon, koska kerran sinä tahdot!

Ja Edevartiin päin kääntyen hän virkkoi: Helpotapas nyt vähän, niin otan tämän piipun. Ja nyt puoli naulaa piipputupakkaa, Virginiaa, niin sitten pääset minusta? kai se on sinusta hauskaa, eikö niin?

Edevart ei vastannut.

Voinet toki sentään sen sanoa, mitä olen velkaa koko roskasta?

Edevart mainitsi summan.

Kas vain, tiesitpäs edes sen! Mutta et muuten näytä tietävän liikoja, et puhu etkä pukahda. Sanohan, Lovise Magrete, oliko tuo mies tuollainen tuppisuu meillä ollessaankin.

Älä nyt viitsi! pyysi nainen hiljaa.

Älä nyt ja älä nyt… Mutta miksi hänen pitää seistä tuossa saamatta vastausta suustaan? Onhan hän ollut meillä työmiehenä.

Ei, maksa pois nyt! pyyteli Lovise Magrete levottomana. Päästään sitten lähtemään kotiin.

Miehen maksaminen kävi hitaasti. Siitä tuli pitkä lasku, monta pikkuerää. Edervartilla oli ne kaikki päässään, mutta hänen täytyi laskea puolihumalaiselle miehelle kaikki yhä uudestaan. Ja kesken kaiken Haakon saattoi aina sanoa paukauttaa: Mutta ethän tehnyt mitään pahaa? Ethän?

Edevart kääntyi poispäin ruveten tekemään kauppaa muiden asiakkaiden kanssa.

Kun kauppa illalla suljettiin ja hän käveli tuvan ohi, hän kuuli sieltä hanurinsoittoa ja tanssin jytinää ja näki Lovise Magreten seisovan kynnyksellä. Doppenilaiset eivät siis olleet vielä edistyneet kotimatkalle. Edevart tahtoi mennä ohi pysähtymättä — hän tunsi itsensä typö tyhjäksi, rikki raastetuksi, hänellä ei ollut enää mitään sanomista Lovise Magretelle.

Mutta tämä tuli hänen jälkeensä puhellen: Jäätiin huomiseen, Haakon on luvannut soittaa koko illan. Niin, eipähän siinä mitään, naapurin eukko on lasten luona. Mitä sinä sanoitkaan: oliko sinulla jotakin minulle? Mutta en minä uskalla. Sinä olet ihan liian hyvä, mutta en uskalla. Mitä sinun piti antaa minulle? Ehkä et tahdo sitä sanoa, mutta luulin, että se oli sinun kuvasi…

Olisitko sinä tahtonut sen?

Olisin, tietysti, mutta tiedäthän…

Ei se ollut kuva, Edevart sanoa tokaisi. Ei minulla ole minkään valtakunnan kuvia.

Niin, no. Mutta voi maailmassa, kuinka hyvä sinä olit minulle!

Olin niin rakastunut sinuun, kuuli Edevart sanovansa.

Nainen pudisti raskaasti päätään vastaamatta mitään.

Edevart: Oletko tyystin unohtanut kaiken, mitä meidän välillämme tapahtui, että antauduit minulle kokonaan, kaikkinesi? Oletko unohtanut sen?

En taida uskaltaa enää seistä tässä, kuiskasi Lovise Magrete katsellen pelästyneenä ympärilleen.

Entä etkö enää muista, mitä sanoit seuraavana aamuna?

Nainen huokasi: Kyllä, mutta hänhän tuli sitten kotiin, kuten tiedät, emme voineet sitten enää. Ei, nyt minun on mentävä.

Niinpä niin, Edevart tiuskaisi loukkautuneena. Mene sinä vain miehesi luo!

Lovise Magrete säpsähti: Ei hän ole niin mitätön mies kuin sinä Edevart luulet! Sinun olisi pitänyt vastata hänelle ja puhua hänen kanssaan eikä sillä tavalla…

Edevart kahahti kalmankalpeana, raivosta suunniltaan: Helvettiäkö minä häntä pokkuroimaan, ettäs tiedät! Joutaa tulla tänne!

Ei! Ei! Edevart, varo häntä, kuuletko? Minua niin pelottaa!

Hahhah! kyllä minä sen tiedän, että hän osaa käyttää puukkoaan.

Voi, mutta hänhän oli silloin humalassa, yritti toinen puolustella miestään. Ja sinun sietää myös muistaa, että hän teki sen minun tähteni, niinkuin varmasti olet kuullut. Hän ei aikonut tappaa sitä toista miestä, ja niinhän se onneton itsekin sanoi, myönsi ärsyttäneensä Haakonia. Sen hän todisti Jumalan silmien edessä.

Edevart jatkoi yhtä katkerana: Ja tässähän minä kai rupean seisomaan ja hänestä puhumaan! En välitä hänestä senkään vertaa kuin toisesta saappaastani. Voit sanoa hänelle sellaiset terveiset.

Edevart! Ole nyt hyvä minulle vielä tämä kerta! pyyteli Lovise Magrete laskien kätensä hänen käsivarrelleen. Löydät varmasti kohta itsellesi tytön, niin ettet välitä enää minusta… Tuolla hän on!

Ja Lovise Magrete juoksi peloissaan tuvan ovelle.

Haakon tuli häntä vastaan kysyen, kenen kanssa hän oli puhellut. Edevart ei kuullut vastausta, mutta ovesta tulvivassa lampunvalossa hän näki Haakonin riuhtaisevan itsensä irti ja lähtevän häntä kohti.

Siitä tuli hyvin lyhyt tappelu. Miehet eivät sanoneet montakaan sanaa, iskivät vain yhteen kuin mielettömät, ja Edevartin hillitön kiukku ratkaisi asian: ei tarvinnut antaa ainoaakaan töytäisyä, tuo vanha temppu, jalkakampi ja isku korvan alle nuoresta, raskaasta nyrkistä jo riitti. Haakon oli maassa yhdessä kasassa.

Lovise Magrete oli juossut hädissään tupaan, tanssijat ryntäsivät ulos erottamaan tappelijoita, mutta tulivat liian myöhään, heille ei ollutkaan suotu heidän haluamaansa huvitusta. He eivät katsoneet Edevartia suinkaan suopein silmin: tuo vieras pohjanpuolelainen oli noussut liian nopeasti, tilapäisestä sekatyömiehestä kauppa-apulaiseksi, ja nyt oli iskenyt pelimannin maahan ja tärvellyt koko tanssit ja ilot. He alkoivat mutista uhkaavia sanoja asettuen Haakonin puolelle, sillä tämä oli kaikesta huolimatta vanha tuttu, ei uusi tulokas: he alkoivat ärhennellä Edevartin edessä. Vähät siitä, tämä seisoi paikallaan, väistämättä hivenenkään vertaa. Yksi nuori kyläläinen sattui tulemaan hiukan liian lähelle ja sai oitis tuntuvan varoituksen. Hehän olivat kaikki maistaneet, Haakon Doppen oli ryypännyt ja käynyt vähän veteläksi, muuten kai olisi selviytynyt paremmin. Hän hymyili nolona ja veltosti hilaantuessaan jaloilleen. Lovise Magrete pudisteli lumen hänen vaatteistaan.

Ei tämä ole vielä tällä selvä! uhkasi Haakon Edevartia. Mies oli selvinnyt niinä parina minuuttina, jotka oli maannut kinoksessa, tunsi itsensä jälleen voimakkaaksi ja jänteväksi ja alkoi uhkaavasti pyörähdellä. Lovise Magrete kirkaisi, raivostuneen miehen tovereista joku yritti tätä pidättää. Siitä syntyi aika metakka ja meteli. Edevart seisoi äänetönnä, paikaltaan hievahtamatta.

Mitä nyt? kuului yhtäkkiä ääni karjaisevan. Tulija oli Knoff. Hänen katseensa siirtyi miehestä mieheen.

Ei tämä mitään, ehätti joku vastaamaan. Toiset havaitsivat viisaimmaksi kertoa koko totuuden isännälle, joka oli korottanut tuon vieraan tulokkaan nykyiseen arvoonsa ja piti häntä ehkä suojattinaan: Haakon Doppen vain piti täällä vähän rähinää, ei se ollut mitään vaarallista.

Knoff vilkaisi Haakoniin ja sanoi: Jos tahdot olla täällä huomiseen, niin painu maata!

Voin minä lähteä kotiin jo tänä iltanakin! vastasi Haakon kiukustuneena.

Kuten haluat!

Ja Knoff lähti tiehensä.

Siksi paljon kunnioitettiin kauppapaikan mahtavaa päällikköä, että tapahtui niin kuin hän oli sanonut. Haakon vietiin maata, ja talossa oli pian kaikki rauhallista.

Edevart käyskenteli pitkän aikaa kuutamossa. Kaiken sen jälkeen, mitä nyt oli tapahtunut, hänen kai olisi pitänyt tulla järkiinsä ja mennä hänenkin maata, mutta! yhä vielä näkyi olevan tulta siellä täällä talossa, samoin myös siinä erillään olevassa pikku rakennuksessa, jota käytettiin satunnaisten kävijöiden majapaikkana. Mitä hän siitä? Eipähän mitään, nyt ei vain ollut vielä kovinkaan myöhäistä, ja hänen mielessään kyti yhäkin salainen toivo, että Lovise Magrete ilmestyy vielä näkyviin ja tulee puhumaan muutaman sanan hänen kanssaan. Mutta tietysti Lovise Magrete on miehensä kanssa pikku rakennuksessa eikä tahdo tulla ulos! Ja entäpä vaikka tulisikin? Sopiko Edevartin ehkä odottaa, että tämä katsoisi häneen lempeämmin silmin siitä hyvästä, että hän oli kurittanut tämän miestä? Ei, Lovise Magrete ei kehuisi hänen rohkeuttaan, se oli hukkaan heitettyä miehekkyyttä.

Ei, Edevart ei merkinnyt tuolle naiselle enää kerrassaan mitään. August olisi sanonut: Terve menoa vain! ja ollut jälleen yhtä iloista poikaa kuin ennenkin. Edevart meni veltoksi ja hempeämieliseksi, sääli ja surkutteli itseään. Tässä masennuksen tilassa, joka oli seurannut äskeistä ankaraa kiihkonpuuskaa, hänen päähänsä pälkähti ajatus, mahtoiko Lovise Magretella olla tulta uunissa; piipusta ei tosin näyttänyt nousevan savua, mutta hänen pohkeensa ja hameensahan olivat olleet lumessa, niin että hän olisi varmaan mielellään kuivaillut vaatteitaan.

Hyvää yötä! Edevart tuumi mielessään ja kääntyi pois.

Hän aikoi pistäytyä laitureilla päin, siinä menisi taas vähän aikaa. Mitä ihmettä hänellä oli tekemistä täällä vieraassa paikassa? Hän olisi voinut olla kotona Poldenissa ja talvella Lofooteilla kalassa ja mennä kesäksi Vesteraaleniin kapakalan pyyntiin. Silloin hän olisi voinut olla nuottakunnan mukana, olisi voinut vuonon pohjukassa kiertää silliparven apajaan, olisi voinut olla kalassa Ruijassakin, olisi keksinyt jos jotakin ja elänyt elämäänsä kaikessa rauhassa. Sitten olisi voinut mennä naimisiin pikku Ragnan kanssa ja ottaa kotinsa huostaansa vanhemmiltaan, siellä hän olisi kasvattanut karjaa ja viljellyt perunoita ja kauraa kotitarpeiksi — eikä hänen olisi koskaan tarvinnut kuljeskella kuin sijaton sielu talvi-iltana kuten nytkin, lemmentuskien kourissa -.

Edevart tunsi itsensä siinä kävellessään niin yksinäiseksi ja hylätyksi, että alkoi tuntea koti-ikävää. Hän tahtoi nähdä jälleen kotinsa; kylä oli köyhä, mutta kesällä valoisa ja ystävällinen, talvella taas pitivät metsänhaltiat ja Ahti siellä peliään, ja siellä kuuli hauskoja satuja ja tarinoita. Ei ollut toista sellaista paikkaa maan päällä. Tarvitsiko muuta kuin muistella, miten Ragna hymyili kovin sievästi pienenä ollessaan ja koko ajan kun hän varttui vanhemmaksi, ja kaikkikin lapset hymyilivät tuolla kotona ihmeen herttaisesti, ja jos hänen tekisi mieli nähdä jotakin suurempaa ja mahtavampaa, niin eipä koko maailmassa varmaankaan ollut niin komeita tuntureita kuin kotona. Maaliskuussa tuli aina kottarainen ja vähän myöhemmin harmaahanhi — voi sentään, tuota ihmeellistä siipien kiilaa ja lintujen ääntelyä taivaan alla! Isä ja äiti olivat opettaneet hänet ottamaan lakin päästään ja seisomaan hiljaa paikallaan kuullessaan sitä. Niin, niin, hän tahtoi takaisin kotiin, sinne häntä halu veti, hän tahtoi purjehtia Knoffin jahdissa ja pistäytyä Lofooteilta kotona. Se voisi tapahtua kuukauden, parin päästä. Silloin jänis ja metsäkana olivat alkaneet muuttua ruskeiksi, puroissa alkoi vesi virtailla jääkuoren alla, pajuissa ja raidoissa oli kissoja. Mutta mitä ihmeen pikkulintuja siellä pyrähtelikään asumusten ympärillä, hän ei muistanut nähneensä niitä täällä etelän puolessa, tuollaisia keltaisen ja harmaan kirjavia aukkoja, jotka olivat hullunkurisen pieniä? Hänen tuli noita pienoisia siivekkäitä kummasti sääli. Oli aivan uskomatonta, kuinka ne saivat järsiä nälkää pitkän talven mittaan. Edevart tunsi ihan itkevänsä siinä kävellessään, yritti purra luontonsa ja sanoi kovasti ja kiukkuisesti itsekseen: Mitä lienevätkään olleet, pahanpäiväisiä rääpisköjä, olivatpa nuo vielä siellä tai olivatpa olematta, yks' lysti! Varpusia tai keltasirkkuja, mitä hiton hottisia lienevät olleetkaan, kuuletko!

Hm! hän virkkoi sitten ääneensä, ja hänen täytyi ruveta hyräilemään laulunpätkää pelastaakseen tilanteen, Kävelettekö näin myöhään ulkona lauleskelemassa? hän kuuli samassa kysyttävän.

Hän oli tullut takaisin talon luo ja yhdytti neitsyt Ellingsenin tuvan nurkalla. Edevart luuli lysähtävänsä kokoon. Tuo nainen näkyi olevan päällysvaatteissaan. Oliko hän ehkä jotakuta vaanimassa? olisiko huomannut, minkä vuoksi Edevart oli täällä kuljeskellut?

Niin, minähän täällä kävellessäni lauleskelen. Juolahti mieleeni käydä katsomassa, ovatko kaikki ovet kunnolla lukossa. Tekin olette myöhään ulkona.

Niin olen, täytyy haukata hiukan raitista ilmaa! Kaiket päivät joudun olemaan sisällä. Edevart aikoi mennä ohi.

Täällä on ollut kovin rauhatonta tänään, neitsyt Ellingsen jatkoi puhetta. Tehän jouduitte käsirysyyn sen Haakon Doppenin kanssa? Ei se ollut mitään.

Oli se toki, herranen aika! Reipas poika, kun pystyy tekemään sellaista.

… oli typerä ja päissään, virkkoi Edevart torjuen, mutta sisimmässään sentään hyvillään neitsyen kehumisesta. Joku sentään kehui häntä. Tuo neitsyt Ellingsen ei totta vieköön ollut hullumpi, oli nuori ja sukkela, hoiti suurta taloutta päivät pitkät, hänellä oli palvelustyttöjä komennettavanaan. Oliko hän kaunis? Komea vartalo hänellä oli, ja hän oli kookas, hänellä oli ruskeat nappisilmät ja korkea povi ja nyt oli vielä kaatanut vaatteisiinsa jotakin ihanaa tuoksua, jota Edevart veti henkeensä.

Varokaa häntä! varoitteli neitsyt. Tiedätte kai, mitä hän on tehnyt?

Tiedän, Edevart vastasi välinpitämättömästi. Mutta ei hän ole vaarallinen, hän sitten lisäsi ylimielisesti.

Neitsyt Ellingsen: Tunnetteko hänen vaimonsa?

En juuri… niin, olin heillä vähän aikaa töissä syksyllä. Hän oli niin yksin ja avun tarpeessa.

Pidittekö hänestä?

Ei epäilystäkään, neitsyt Ellingsen oli saanut jostakin käryä nokkaansa, oli varmastikin vaaninut hänen askeleitaan, puheluaan Lovise Magreten kanssa, ehkäpä katsellut tappelua ikkunasta.

Että pidinkö hänestä? Minun tuli sitä naista niin sääli. Mutta eipä silti; hän ei valita, ei sano koskaan pahaa sanaa miehestään.

Mutta älkää seisoko siinä viluissanne! Kas näin, sallikaa minun -! Neitsyt aikoi kietaista turkinkauluksensa Edevartin hartioille, mutta tämä kieltäytyi hymyillen. Neitsyt tahtoi pakottaa hänet menemään sisään ja koetti jos jollakin tavoin puuhailla ja hääräillä ja pitää hänestä huolta. Menkää nyt maata, minä tulen mukaan ovelle asti. Ja ovella hän — tuo neitsyt Ellingsen, tuo helkkarin eloisa ja puhelias tyttölapsi, sanoi: Hyvää yötä! Ette pyydä minua sisään?

Edevart katsoi häneen suu ammollaan: Mitä -?

Hihihii! Ja toinen oli samassa tiessään.

Aamupuolella Edevart heräsi siihen, että joku viskasi lunta hänen ikkunaansa. Sekä hän että hänen toverinsa leipuri hyppäsivät katsomaan, mutta ketään ei näkynyt ulkona, kuu oli painunut tunturien taa eikä päivä ollut vielä valjennut. Edevart sukaisi kiireen vilkkaa vaatetta päälleen ja ehätti ulos pihalle. Hän oli niin ahdistuksissaan ja onneton. Mieletön toivo leimahti hänessä taas ilmi tuleen. Aivan niin, siellä Lovise Magrete oli häntä nurkalla odottamassa, odotti sydän kurkussa.

Sinun täytyy pysytellä valveilla, sanoi Lovise Magrete heti ensi sanoikseen.

Valveillahan minä olenkin, vastasi Edevart ihmeissään. Niin. Hän on aivan hurjana, hänellä on nyt paha jälkihumalansa.

Sitäkö sinä tulit minulle sanomaan? kysyi Edevart kiitollisena. Sinä siis tahdoit pelastaa minut?

En sitäkään. Tai kyllä sitäkin. Kunhan vain pysyttelisit valveilla. Minua niin pelottaa! Nainen seisoi hetkisen paikallaan, mutta juoksi sitten takaisin sisään.

Tietysti! Lovise Magrete tahtoi pelastaa miehensä, jottei tämä joutuisi taas ikävyyksiin, ei tahtonut sallia tämän joutuvan toistamiseen kiinni! Edevart palasi huoneeseensa ja heittäytyi vuoteelle pitkäkseen, pysytellen makuulla loppuyön ja selvitellen itsekseen, että hänen täytyy päästä pois kotiin Poldeniin tästä kovan onnen paikasta, heti kun se vain käy päinsä. Nyt hän oli saanut kiitoskirjeen isältään: rahat tulivat mainioon tarpeeseen, olivat suuri lahja, niillä saatiin ruokaa talveksi ja; sitä paitsi uusi turvekatto navettaan, entinen vuotikin jo pahasti, ja sitten vielä pikku tytöille hyvät hameet. Kleivan Josefine oli ommellut ne, hän oli niin kätevä. Kirje oli Joakimin kirjoittama, joka luki ja kirjoitti kuin hevonen, paljon paremmin kuin Edevart; oli tuollainen pisamanaamainen, pahuksen sukkela poika ja koko mato sylipainissa ja jalkakammen teossa. Joakim puolestaan kertoi ruvenneensa Karoluksen venekuntaan Lofootein matkalla, ja sitten hän halusi sillinuottueeseen. Hän täytti elokuun neljäntenä päivänä vasta neljätoista, mutta oli päässyt ripille tavallista aikaisemmin, ja Lofootein retkellä hän saisi täyden miehen palkan.

Niin, niin, Joakimissa ei ollut mitään vikaa. Edevart ei pelännyt yhtään pikkuveljen puolesta, hän ei ainakaan tärvelisi elämäänsä joutavissa haaveissa eikä hairahtuisi ilkeihin kepposiin.

Aamusella Edevart asettui vanhalle paikalleen myymälään ja ryhtyi hoitamaan kauppaa. Oli tullut taas väkeä. Hän näki Lovise Magreten miehineen pitkän myymälän käytävässä, jossa oli lapioita ja muita rautatavaroita, Lovise Magrete piteli miestään käsivarresta ja näytti koettavan saada tätä lähtemään ulos, mutta mies tuli kuin tulikin myymälään asettuen tiskin viereen ja laskien säkkinsä maahan.

Me lähdemme heti, ehätti Lovise Magrete selittämään. Meiltä unohtui eilen jotakin.

Haakon oli nähtävästi nukkunut pahimman humalansa. Hän näytti olevan nolona ja häpeissään, silmät verestivät; hän ei ollut suorastaan ystävällinenkään, mutta pyysi vain tarvitsemansa tavarat ja maksoi ne mitään virkkamatta. Sama punatukkainen tyttö, jonka kanssa Haakon oli edellisenä iltana ollut puheissa, tuli nyt kauppaan ruveten tekemään joitakin pikku ostoksia toiselta myyjältä. Lovise Magrete kalpeni nähdessään tytön ja asettui tämän ja Haakonin väliin; se oli kai pelkkää vastenmielisyyttä ja typerää mustasukkaisuutta Lovise Magreten puolelta.

Edevart ei voinut olla mielessään surkuttelematta Haakonia, hän oli harkinnut asiaa yöllä tarkemmin: loppujen lopuksikaan ei ollut suinkaan ihme, että Haakon Doppen epäili häntä ja tunsi vastenmielisyyttä häntä kohtaan, Edevart itsekin olisi varmasti tuntenut samaa samoissa olosuhteissa. Hänhän oli ollut talossa viikkokaupalla Lovise Magreten kanssa, ja hänet oli käsketty lähtemään pois vasta pari päivää ennen kuin tämän mies palasi kotiin. Haakon oli oikeassa.

Sinulta loppui tanssiminen vähän äkisti eilen illalla! sanoi Haakon punatukkaiselle tytölle.

Niinpä kyllä, tämä vastasi hymyillen. Miten se oikein kävikään?

Kysy tuolta, jolla on kultasormukset sormissaan!

Lovise Magrete: Hyi! Ole nyt siivolla!

Haakon totteli vaimoaan käyden säyseämmäksi, mutta kääntyi sentään Edevartiin päin virkkaen: Kuulehan, kaveri, eilen oltiin kyllä vihamiehet!

Edevart tunsi yhä sääliä miestä kohtaan ja mutisi vastaukseksi: Eihän se ollut mitään!

Vastaus tuntui harmittavan Haakonia. Sinä päivänä oli vaikea puhua hänen mielikseen, ja nyt oli vielä tuo punatukkainen tyttökin kuulemassa. Ettei tappeleminen hänen kanssaan muka ollut mitään, se kävi Haakonin sisulle; ei Edevartin eikä vieraan tytönkään pitänyt saada sellaista käsitystä, että hänestä saattoi suoriutua joka kerran yhtä helpolla kuin edellisenä iltana. Hän tokaisi: Oli kai se sentään jotakin, häh?

Edevart ei vastannut mitään.

Ja voi siitä tulla vielä enemmänkin! lisäsi Haakon hymyillen tytölle.

Lovise Magrete: No niin, nyt olemme valmiit.

Haakon katsoi häneen: Niin, niin, Lovise Magrete, minä en ole varmaankaan semmoinen kuin minun pitäisi olla, en ole niin korea ja hieno, minulla ei ole sormissa kultasormuksia niinkuin eräillä, joita en tahdo ruvet nimittelemään…

Mutta hyvä Jumala, Haakon!

Haakon heilautti äkkiä säkin selkäänsä mennen vaimonsa kanssa ulos ovesta. Edevart saattoi kuulla hänen sanovan lattian poikki kävellessään: Tahtoisin vain tietää, käyttikö hän kaikkia noita sormuksiaan ollessaan minun talossani työssä.

Niin sitten loppuivat joulukiireet, meni joulu, meni tammikuu ja muutamia päiviä helmikuutakin. Edevart sai nyt hommata jahtiin yhtä ja toista sekä pitää huolen siitä, että kaikki oli kunnossa. Entä kuka siihen tulee laivuriksi? hän kysäisi. Tuleepahan muuan mies, vastasi Knoff vältellen.

Eikä Knoffilla ollut tällä haavaa aikaakaan puuttua mokomiin pikkuseikkoihin. Kaipa siihen tuli mies, ehkä tuli, ehkä jäi tulematta — Knoffilla oli tärkeämpää ajateltavaa. Hän vedätti omilla hevosillaan ja monilla vierailla hevosilla kaukaa louhoksesta kivilohkareita, kiviä ja yhä vain lisää kiviä, joukoittain suuria lohkareita, jotka ajettiin äärimmäiselle laiturille uuteen suureen laituriin muurattaviksi. Knoff siunasi mielessään hyvää talvikeliä, lunta ja pakkasta ja pysyvää kaunista ilmaa. Kaikki kivet ladottiin päällekkäin suoriin riveihin, äärimmäinen, äkkijyrkänteen reunaan tuleva kivikerros olisi jo vedenrajassa viidentoista kyynärän korkuinen — siihen työhön tarvittiin sukeltajia Trondheimista, puhumattakaan muurareista ja muista käsityöläisistä ja suurista nostureista ja lautoista ja kaikesta liikkuvasta kalustosta. Entä kustannukset? Ne nousivat kerrassaan huimaaviksi. Knoff tunsi siitä hiukan esimakua maksaessaan lauantaisin tilin hevosmiehille kivien vedosta sekä palkan sille miehelle, joka toimitti poraustyöt ja asetteli lohkareet päällekkäin.

Kun alusten oli määrä lähteä, sai Edevart tehtäväkseen palkata jahtiin miehistön, ja kun hän huomautti, että se työ kuului aluksen päällikölle, myönsi Knoff, että niinpä tietenkin; mutta laivuria ei kuulunut; mies, jonka hän oli siksi valinnut, lähetti sanan, ettei hän tule, eikä silloin ollut muuta neuvoksi kuin että Edevartin itsensä oli otettava jahti komentoonsa.

Ei minusta ole siihen, Edevart yritti väittää vastaan.

Knoff vilkaisi kelloonsa, hänellä oli tietenkin kiire, mutta hänen täytyi sentään selittää: Ei sinun tarvitse tehdä muuta kuin purjehdit kaljaasin jäljessä, siinä minulla on vanha laivurini. Itsehän sinä sanoit olleesi mukana ostamassa kalaa Lofooteilla? Hyvä, osta kalaa, saat rahaa kaljaasista, kysy neuvoa sen laivurilta! — Edevartin uusiin vastaväitteisiin hän kivahti: Et kai sentään aio antaa jahdin jäädä kotiin?

En tietenkään, mutta…

Ei minulla ole aikaa seisoskella tässä kauempaa, ota jahti ja sillä hyvä!

Edevartilla oli siis tiedossa kunniakas paikka, eikä hän enää kiellellyt. Tietenkin August oli opettanut häntä purjehtimaan jahdilla, siitä ei siis ollut estettä, ja karttaa ja merikortteja hän ymmärsi kyllä sen verran, mitä tarvittiin Nordlandin matkalla, mutta vastuunalaisuus pelotti.

Hän lähti Knoffin puheille ja sanoi: Teillä on vanha nuotta laiturilla riippumassa, paljonko tahdotte siitä?

Sillinuotastako? Mitä sinä sillä?

Tahtoisin ostaa sen.

Knoff mietti tuokion: Ota pois se nuotta! Voidaanhan hinnoista sopia sitten myöhemmin.

Jälleen suuri luottamuksen osoitus isännän puolelta, ei sillinuottaa kenelle tahansa noin vain ilman muuta! Eipä kylläkään, mutta eipä joka miehen kallosta ollutkaan lähtenyt sellaista loistavaa ajatusta, että oli rakennettava oikea suuri satamalaituri!

Viimeiset päivät olivat käsissä, kaikesta oli pidettävä huoli, laivoihin oli hankittava ruokatarpeet, viinatynnyri ja vesirinkilät sekä suunnattomat määrät suolaa. Edevartin oli myös heitettävä rehellisesti hyvästit neitsyt Ellingsenille, ei voinut muutenkaan, olivathan he olleet viime aikoina pariinkin kertaan hyvät ystävät; lempo hänestä selvän ottakoon, mutta neitsyt oli antanut tälle ystävyydelle liioitellun merkityksen, ikään kuin se olisi ollut aiottu kestämään ikuisesti. Edevart ei suurestikaan välittänyt koko neitsyestä, ei ollut rakastunut häneen, vain koko lailla ylpeä siitä, että tämä tahtoi olla hänen kanssaan hyvissä väleissä eikä luonut silmiään keneenkään toiseen kauppa-apulaiseen, vaan ainoastaan häneen. Se lujitti Edevartin itsetuntoa.

Kaljaasin laivurista, vanhasta Noremista ja Edevartista tuli oitis hyvät ystävät. Laivuri oli harmaapäinen, vauras ukko, jolla oli pieni talo kylässä. Edevart pyydettiin mukaan ukon kotiin, hän viipyi siellä kokonaisen päivän ja yön ruoan ja juoman yltäkylläisyydessä. Myöhemmin Edevart kyllä joutui huomaamaan, mihin noin suuri ystävällisyys oikein tähtäsi. Laivurilla oli vain poikia, hän ei siis halunnut kotivävyä, vaan tahtoi päästä varmuuteen Edevartin ystävyydestä muussa tarkoituksessa.

Niin he sitten purjehtivat matkoihinsa, kaljaasi edellä, jahti Hermine — laivuri Edevart Andreasen — jäljessä. Se sujui kuin itsestään, kävi hiljainen tuuli, tähdet tuikkivat, sen kuin vain oli ja aikaili. Edevart pistäytyi maissa Bodøssä ja osti sieltä kotolaisille uudet lahjat, hameen ja villaröijyn äidille, kengät ja yhtä toista pikkukamaa muille, hän tunsi iloa sydämessään punnitessaan tavaroita kädessään ja kuvitellessaan, miten ne otettaisiin vastaan: sisaret tulisivat kiittämään häntä pikku kätöset ojossa.

Purjehdusta kesti kolme runsasta viikkoa, sillä ilma oli pysytellyt liiankin kauniina ja tyynenä, ja niin lopulta oltiin Skrovessa, vanhassa, rikkaassa kalastuspaikassa. Edevart tunnettiin siellä ennestään. Kalastus oli vasta alussaan, vähän väkeä, vähän ostajia. Knoff oli määrännyt, että heidän oli samanaikaisesti tiedusteltava myös Länsi-Lofootein kalastusta ja purjehdittava tarpeen vaatiessa länteen.

Karoluksen tullessa miehineen kahdeksanhangallaan Edevart aivan säpsähti, täällä oli pelkkiä poldenilaisia tuttuja ja naapureita, Joakim-veljestä oli venähtänyt iso mies, tällä oli suvun jykevät nyrkit, mutta oma pyöreä, pisamainen, naamansa. Siinäkös tervehdittiin ja ihmeteltiin, poldenilaiset eivät olleet uskoa silmiään: oliko tuo todellakin Edevart, tuo mies, joka kuljetti vierasta jahtia ja ostaisi heidän kalansa, eihän nyt ollut enää millään väliä, ja miten ihmeessä kaikki oli oikein käynyt? Varmaan oli saanut periä jonkun englantilaisen, oli kai käynyt Luvatussa maassa? Koko venekunta tuli jahtiin, jossa he saivat lahjoja ja heitä kestitettiin. Oli mukana Teodorkin, mies jolla oli kohju, ja hän kun oli ollut Bergenin matkalla ja sen vuoksi liikkunut enemmän kuin muut, hän saattoi puhua ja sanoa Edevartista, että "hänessä on miestä vähin joka lähtöön, sen verran olen kyllä hänestä nähnyt!" Teodor kyseli Augustia. Niin, August oli kerrassaan ihme; pistä hänet vaikka luodolle keskelle merta, hän saa siivet selkäänsä ja lentää pyrähtää maihin! Juuri kun hän oli ollut Riiassa, hän onkin yks kaks Levangerissa, ja joka kerran vain entistään rikkaampana. Kalastajat katselivat silmät suurina kaikkia Edevartin tavaroita ja vehkeitä, ja hänen täytyi oikein näyttää heille, että käärmesormus oli kolminkertainen. Karolus sanoi: Niin näkyy olevan, että vasta kun pääsee maailmalle, miehestä voi tulla jotakin. Yksi venemiehistä, vanha Martinus, keulamies, vastasi siihen: Niin, niin! sinä Karolus olet nyt kunnanvaltuuston puheenjohtaja ja kaikkea, meistä muista se on hyvä ja oikein, mutta mitäs me olemme? Tomu ja tuhka.

Poldenin miehet kysyivät Edevartilta, aikoiko tämä tulla Poldeniin kalansa kuivauttamaan. Kyllä, niin hän aikoi tehdä. He tiedustelivat, paljonko hän maksaisi päivältä, ja hän vastasi maksavansa saman kuin muillakin kuivaamoilla oli tapana. Sitten he kiittivät kaikesta ja lähtivät tiehensä.

Joakim jäi jahtiin, hän kertoi kuulumisia kotoa, saattoi kiittää veljeään vielä kerran tämän kotiin lähettämistä rahoista; navetassa oli nyt uusi katto, ja pikku tytöt kävivät kirkossa koreissa uusissa vaatteissaan. Äiti oli sairastellut talvella, ja nytkin, Joakimin lähtiessä, oli ollut vuoteen omana, mutta arveli itse, ettei se ollut vaarallista. Isä oli terve ja reipas ja oli nyt talven kuluessa käynyt kertaalleen tarkastamassa lennätinlinjan. Muuten ei kotipuolessa ollut tapahtunut mainittavia, Karoluksesta oli vain tehty kunnanvaltuuston puheenjohtaja, sillä kauppias, joka oli ennen ollut siinä virassa, oli tahtonut, että kylään tehtäisiin maantie, mutta Karoluksen mielestä ei ollut siihen varaa, ja niin puheenjohtajaksi valittiin hänet. Mutta Karoluksen asiat olivat nyt sillä tavalla, että hänen vaimonsa oli suuresti muuttunut.

Miten sitten? Edevart höristi korviaan.

Hän vain kävelee yksinään, mumisten jotakin itsekseen. On käynyt niin kummalliseksi, että lieneekö enää kaikki ruuvit jäljellä.

Ane Mariallako?

Niin, voitko ajatella! huudahti Joakim. Hän, joka ennen oli niin reipas ja rohkea, että saattoi talvella, kun miehet olivat poissa, teurastaa vasikankin. Kukaan ei voi sitä ymmärtää. Nyt hän kuulee huutoja suosta ja väittää, että huutaja on Skaaro, joka ei ole saanut rauhaa sielulleen. Kun Karolus palasi kotiin ja tuli kunnanvaltuuston puheenjohtajaksi, vaati Ane Maria, että tämän oli pistettävä koko kylä kaivamaan suota saadakseen Skaaron sieltä esiin ja pois. Se Skaaron kohtalo on käynyt häneen niin pahasti, vaikka hän teki silloin kaikkensa saadakseen miehen pelastetuksi. Niin ettei Karoluksellakaan ole helpot päivät, ei tahtonut uskaltaa lähteä kotoaan minnekään.

Edevart näytti kaikki lahjat, jotka hänen oli ollut aikomus tuoda mukanaan kotiin keväällä, hän antoi Joakimille kirkkauttaan kiiltävän tuppipuukon ja otti pojan mukaansa lastiruumaan, näyttäen tälle sillinuotan. Saat ottaa tuon nuotan!

Joakim ei aluksi ymmärtänyt: Mitä? Tuon nuotanko? hän ihmetteli käyden kourimaan nuottaa ja kopeloimaan, se lojui siinä valtavan suurena ja ruskeana, kohosi kuin vuori aluksen pohjalta. Se oli oikea, aito sillinuotta. Mitä ihmettä — ettäkö tämä nuotta minulle?

Niin, sinä saat sen, virkkoi Edevart mahtavasti.

Joakim tunsi aivan mielensä järkkyvän. No mutta Herran nimessä, mitä sinä oikein…!

He hymyilivät molemmat vesissä silmin, heidän mielensä oli järkkynyt pohjiaan myöten. Joakim pojan silmissä häivähti ihmeellinen kuva: hän on nuotanomistaja, seisoo miesten joukossa ja komentaa kunkin paikalleen, hän saattaa potkea nuotan salmen poikki ja kiertää apajaan suuret rikkaudet, puolet apajasta kuuluu nuotan omistajalle. Veljekset puhuivat nuotasta, miten pitkä se oli, mistä se oli tuotu, mitä se oli maksanut. Joakimin olisi pitänyt saada se heti mukaansa, mutta sillinuotta ei ole suinkaan nenäliina, se on kokonainen veneenlasti, ja he sopivat niin, että Karolus hakee nuotan kahdeksanhangallaan. Sille vuokrataan rannalta oma talas.

Päivät kuluivat, kalansaalis oli niukkaa, sitä paitsi säät kävivät epävakaisiksi. Edevartilla oli kaikki kunnossa, kalansiivousvehkeet ja maksatynnyrit valmiina, suolat varalla niinikään, toinen hänen miehistään, joka oli kalansiivooja, teroitti joka päivä suuria, raskaita veitsiään. Mutta saalis pysyi yhä edelleen huonona, Edevart osti kaiken minkä sai, mutta tuskin laivan emäpuukaan tuli niistä peittoon.

Laivuri Norem tuli hänen luokseen kertoen saaneensa lännen puolesta tietoja, ettei saalis ollut sen parempi sielläkään, mutta siellä ei ollut liioin ainoaakaan ostajaa, joten hänen mielestään oli paras toisen heistä purjehtia länteenpäin, ja varmaankin oli silloin kaljaasin lähdettävä. Hän antoi Edevartille rahaa, puhellen isällisesti ja ystävällisesti. Ja nyt hänellä oli jotakin erikoista sanottavana Edevartille, nuorelle ystävälleen. Heidän piti sopia muutamasta asiasta, ei se ollut koko maailman asia, ei toki. Hän oli ollut kauan Knoffin palveluksessa, oli ostanut kalaa kahtenatoista vuonna ja kaikki oli aina käynyt hyvin, nyt heidän ei pitänyt olla muita laivureita huonompia, ei pitänyt itse pilata omia asioitaan, toinen alus saattoi maksaa killingin enemmän, toinen killingin vähemmän, eikä laivanisäntä voinut seurata hintojen vaihtelua päivä päivältä, se oli sula mahdottomuus, Knoffilla oli kyllä muutakin puuhaa ja hommaa…

Lorun loppuna oli, että laivuri Norem halusi tunnustella maaperää, noin vähän kerrallaan varovasti tiedustaa Edevartilta, eivätkö he voisi sopia niin, että he huiputtavat Knoffia kalanostossa hiukan, noin vain aivan vähän ja varovasti; mitä hänen hyvä nuori ystävänsä ajatteli siitä?

Ensi aluksi Edevart jäi vastauksen velkaa.

Asia oli sillä tavalla, että jos he saavat kalat parisen killinkiä huokeammalla, he voivat pistää nuo killingit omaan taskuunsa, eikös niin?

Kyllä niinkin, Edevart myönteli. Mutta milloin kala on kahta killinkiä huokeampaa? Ei milloinkaan. Se on aina päivän hinnassa.

Niin kyllä, sanoi Norem vastaukseksi noin suureen kokemattomuuteen. Mutta mehän oikeastaan olemme ne, jotka määräävät päivän hinnan, ja me määräämme sen kahta killinkiä korkeammaksi, jotta jää hiukkasen itsellemmekin.

Ka, mikäs siinä, olkoon niin! Edevart muisti, mitä August oli kertonut, millä tavalla kalakaupassa saattoi pitää omaakin puoltaan, menestymisen ehto oli siis tunnettu, August tiesi sen, August tiesi kaikki sentapaiset asiat.

Sinä siis suostut, jatkoi Norem hellittämättä. Ei Knoff kysele eikä tutkaile toisista laivoista, paljonko ne ovat maksaneet viime talvena tänä tai tuona päivänä, ja vaikka kysyisikin, saisi todennäköisesti kaikilta saman vastauksen, sillä toiset laivurit tekevät samoin kuin mekin, heiltähän minä tämän taidon olen oppinutkin.

No kaipa se sitten käy sillä tavalla! tuumi Edevart lopuksi eikä kieltäytynyt.

Se kävi niin oikein mainion mukavasti, tuumi Norem, tuo vanha, arvossa pidetty ukko, talonomistaja, vauras mies. Heidän täytyi vain sopia siitä, ettei toinen kirjoita kirjoihin toista, ja toinen toista. Nyt olisi varmasti hyödyksi, että alukset eroaisivat toisistaan ja kaljaasi purjehtisi länteen, mutta täytyi pitää varansa, ettei kalanhintojen ero saanut nousta eri paikoissa liian suureksi.

Pois lähtiessään laivuri Norem ojensi kätensä nuorelle, kovin hyvälle ystävälleen, ja Edevart tarttui siihen kuin vannoakseen yksimielisyyttä. Mitäpä hän saattoi muutakaan? Jos hän olisi ilmaissut tämän suunnitelman laivanisännälle, ei häntä olisi varmastikaan uskottu, sillä Norem oli vanha palvelija; ja miksi Edevartin olisi pitänyt olla niin paljon parempi kaikkia muita, miksi hän itse turmelisi oman onnensa? Mutta oli miten oli, Norem oli ovela juoniniekka, joka oli käyttänyt ystävyyttä ja omassa kodissaan kokonaisen vuorokauden ajan osoittamaansa vieraanvaraisuutta hyväkseen saadakseen toisenkin houkutelluksi yhteen juoneen.

Sellaisia ihmiset olivat.

Mutta sitten kalaa alkoi tulla oikein toden teolla ja tätä jatkui hyvän aikaa, ja Edevart osti ostamistaan, ja siunatut kaksikillinkiset menestyivät ja lisääntyivät salaisessa pöytälaatikossa, kunnes maaliskuun keskivaiheilla nousi ankara myrsky saattaen kaiken pysähdyksiin. Myrskyvaroitusmerkki oli nostettuna mastoon kolme päivää yhteen menoon.

Se myrsky pysyi ihmisten mielessä kauan aikaa, se oli tuollainen päiväntasausmyräkkä, joka raastoi maata ja saattoi sielut pelon valtaan. Aluksi oli luonnottoman tyyntä: kaikki oli kuin kuollutta, vesilinnutkin ääneti, koko maailma kuin pysähtynyt kulussaan. Tuo raskas, painostava äänettömyys ja liikkumattomuus oli melkein pahinta kaikesta, ei ollut olemassa muuta kuin se olotila, jossa ihmiset eivät voineet nähdä mitään tarkoitusta. Kaksitoista tuntia maailma oli liikkumattomana sekasorrossa, vähemmästäkin jo voi lamaantua — sitten rupeaa vaivainen heinänkorsi häilähtelemään turvekatolla, sitten tuntuu tuulenpuuska, hiljaisuus on rikkoutunut, meri alkaa uudelleen elää, kaukana, kaukana tuntuu olevan tulossa jotakin, kuin kaukainen pauhu, se lähestyy lähestymistään, nyt se viheltää kuin pillillä, nyt sillä on jo useita pillejä, nyt tulevat mukaan pasuunat ja urut, sitten on vain mylvinää ja ärjyntää. Meri on parissa tunnissa muuttunut yhdeksi ainoaksi valkeana kuohuvaksi mielettömyydeksi.

Ihmisten ei käynyt kovinkaan huonosti, olihan heillä ollut kaksitoista tuntia aikaa korjata kimssunsa ja kamssunsa katon alle, ja muutamien talojen ja vajojen katot köytettiin lujasti köysillä kiinni. Kolmantena päivänä pahin oli ohi, meri vain meurusi ja myllersi väsymättömänä raivossaan, puolikuun pistäytyessä tuijottavan silmän lailla esiin pilvenriekaleiden lomasta. Myrskyvaroitusmerkki laskettiin mastosta.

Kului viikko, ennen kuin kalanpyynti pääsi uudelleen vauhtiin, mutta se oli osittain kalastajien oma syy. He näet etsivät kalaa vanhoilta paikoilta, mutta siellä ei ollut mitään; he etsivät kauempaa ei sielläkään mitään. Sitten he palasivat jälleen rannemmaksi, ja silloin he tavoittivat kalaparvet, kävi selville, että ne olivat painautuneet rannemmas rajumyrskyä pakoon. Parin viikon ajan oli sitten taas saalis mitä runsain, ja Edevart osti ostamistaan, kaksikillinkiset kasvoivat seteleiksi, ja seteleitä karttui hyvä alku lompakon täydeksi.

Pääsiäiseksi Karolus lähti venekuntineen kotiin; hän tahtoi käydä katsomassa, oliko hänen vaimonsa tullut paremmaksi. Joakim päätti käyttää oivallista tilaisuutta hyväkseen saadakseen sillinuottansa kotiin Länsivuono yli suuressa kahdeksanhangassa, ja Edevart lähetti hänen mukanaan isälle parin talarin verran kahdenkillingin rahoja. Voi sitä isää, joka ei juuri milloinkaan puhunut sanaakaan, mutta pudisti liikuttuneena päätään pienimmästäkin avustuksesta!

Mutta pääsiäinen meni menojaan, eikä Karolusta kuulunut takaisin eikä hänen venekuntaansakaan. Kalan pyynti oli alkanut uudelleen heti pyhien perästä, ja Edevart osti jälleen kalaa, mutta seitsemäntenä päivänä pääsiäisestä Karolusta ei vieläkään näkynyt Skrovenissa Mitähän oli mahtanut tapahtua? Edevart sähkötti, mutta vastaus tuli vasta kymmenentenä päivänä pääsiäisestä, se oli Joakimilta, joka ilmoitti, että hän oli saanut apajaa silliparven Hommelvikenissä Poldenissa, oikein kauniit kaloja; parvi oli sangen suuri, pari ostajaa oli jo osunut paikalle, suoloja ja tynnyreitä oli tullut niin ikään, venekunta ei aikonut palata Skroveniin koko talvena. Ystävällinen tervehdys —

Samaisesta silliapajasta puhuttiin ja kirjoitetta kauempanakin, se oli kaitselmuksen tahto, se oli taivaan lahja ja merkkitapaus.

Se peijakkaan Joakim osasi totta tosiaan pitää silmänsä auki, nyt hän ei ajatellut mitään muuta kuin nuottaansa. Venekunnan kulkiessa kotimatkalla Hommelvikenin suun kohdalla hän näki lintuja ja pari valaan vesisuihkua tulossa maata kohti. Joakim oli ollut edellisenä vuonna sillinuotalla ja siis tunsi merkit, hän huusi Karolukselle, että nyt on pysähdyttävä. Karolus ei ollut aluksi halukas tottelemaan, hänellä oli kiire kotiin Ane Marian luo, mutta linnut ja valaat ovat sentään kovin lähellä jokaisen nordlandilaisen sydäntä. Karolus myöntyi. Neuvoteltiin siinä hetkinen, tässä oli nyt liikuttava liukkaasti. Miten he saivat käsiinsä Yterpoldenista nelihangan, miten kiinnitetyksi nuotan toisen köyden pään maalle kallionlohkareeseen sekä miten olivat juuri sopivassa hetkessä valmiina ottamaan parvea vastaan — sitä he itsekin ihmettelivät perästäpäin. Valaat ja linnut tulivat kovaa vauhtia maata kohti — etteivät vain menisi nuottaan! Joakim, nuotan omistaja ja nuottakunnan päällysmies, odotti ratkaisevaa hetkeä. Hän aikoi halkaista parven kahtia laajassa kaaressa ja vetää nuotan rannasta rantaan. Linnut olivat jo pään päällä, he olivat nyt silliparven keskellä. Soutakaa! komensi Joakim, ja kaikki miehet nykäisivät yht'aikaa airoillaan. Vesi oli sillejä sakeanaan, miehet soutivat melkein kuin kuivalla, vene uhkasi kaatua. Karoluksen mielestä oli tehty liian pieni mutka, hän olisi tahtonut vielä suuremman osan parvesta apajaan, mutta Joakim, nuottakunnan päällysmies, huusi ja viittoili: Rantaan päin taas, noin — suoraan eteenpäin — en minä huoli valaita apajaani! Oli todella ihme, kuinka kaikki sujui hyvin, parvi jakaantui sitä mukaa kuin nuotta halkaisi sen keskeltä kahtia, ja valaat seurasivat sitä haaraa, joka kampesi rannasta takaisin merelle. Kun nuotan toinen pää saatiin lahden toiseen rantaan kiinni, siinä oli varaa enää parin sylen verran.

Silliparvi oli siis saatu kierretyksi apajaan, mutta miehet uurastivat kuitenkin iltamyöhään asti varmistaakseen sitä kaikin tavoin. He tiesivät, että Hommelvikenissä oli sileä ja valkoinen pohja; pari paikkaa, mihin he pelkäsivät syntyneen aukon, he tarkastivat huolellisesti ja köyttivät nuotan köydet monin kerroin kiinni maalle, jottei parven raskas paino saisi sitä liikutetuksi paikoiltaan. Kun nyt nuotta vain kestäisi!

Apaja oli potkettu, venekuntaa oli kohdannut onnellinen sattuma, oikea onnenpotkaus. Sikäli kuin Karolus ja muut kokeneet miehet saattoivat päätellä, lienee tässäkin ollut sama siunattu pyörremyrsky vaikuttamassa, se kai juuri oli ajanut valaat ja sillit rantaan. Poldenissa ihmiset tiesivät kertoa myrskypäiviltä synkkiä, pelottavia tapauksia: taivaasta oli kuulunut sellaista pauhua ja heidän oli pitänyt kestää sellainen mylläkkä, ettei kukaan muistanut mokomaa: naisen ja hevosen, jotka olivat halkometsässä, myrsky oli paiskannut kumoon, tuolla oli katto, täällä kokonainen rakennus lentänyt mereen — ihmekö siis, että ihmiset itkien pysyttelivät kiinni toisissaan ja rukoilivat Jumalaa. Siitä ollenkaan puhumattakaan, että Ane Maria, joka jo ennestäänkin oli kuin löylyn lyömä, oli aivan menehtynyt ja painautunut vuoteeseen, side suullaan, ikään kuin olisi tahtonut estää itseään huutamasta.

Mutta tuskin hirmumyrsky oli ohi, ennen kuin ihmiset jo purivat luontonsa, tunsivatpa itsensä totisesti puolittain noloiksikin, kun olivat sillä tavalla itkeneet ja rukoilleet. Mutta ei siinä vielä kyllin: kun Karoluksen venekunnan miehet saapuivat kotiin vaatteet sillinsuomujen ryvettäminä ja kertoivat saaneensa suuren silliparven apajaan aivan Poldenin lähellä ja ansaitsevansa nyt suuret rahat — silloin koko köyhässä kylässä kaikkien mielet kirkastuivat, itse Ane Mariakin nousi vuoteesta, otti siteen pois suultaan ja oli jonkin aikaa melkein yhtä reipas ja virkeä kuin kaikki muutkin.

VIII

Silliapajaa uhkasi suuri vaara, kun talvi oli jo pitkälle kulunut, täytyi pitää kiirettä, ennen kuin silleihin tulisi eläviä, jota paitsi kalat eivät eläisi pitkääkään aikaa Hommelvikenissä tyhjästä.

Joakim juoksi yötä myöten kauppiaaseen — tämän piti sähköttää ja levittää tietoa tapahtumasta ja tilata suoloja ja astioita. Kauppias Gabrielsen oli äkeissään siitä, että hänet oli sivuutettu puheenjohtajan vaalissa, joten hän sanoa tokaisi: Mahdoit mennä uuden puheenjohtajan puheille? Mutta sitten he kumpikin naurahtivat mokomalle ajatukselle, ja lorun loppuna oli kuin olikin, että Gabrielsen otti huolekseen kaiken järjestämisen; oli kyllä yö, mutta sähkösanomia lähetettiin kaikkiin suuntiin. Jo toisena pääsiäispäivänä Hommelvikenissä oli pieni lastihöyry lastaamassa silliä, ja kolmantena päivänä tuli kaksi purjealusta.

Poldenilaisten pääsiäisenvietosta ei kannattanut puhua, ei joudettu kuorsaamaan eikä vetelehtimään eikä käymään kirkossa kuten tavallisesti, silliä perattiin ja suolattiin ja pantiin suolaveteen aamunsarastuksesta iltapimeään. Tuli useita laivoja peräkanaa, syntyi sellainen vilske ja vilinä, että se houkutteli paikalle väkeä naapurikylistäkin. Entä rahaa? Sitä tuli kuin satamalla, sitä tuli laivojen mukana, tuli sähkömääräyksinä ja postissa, Hommelvikenistä tuli kuuluisa paikka, jossa sillinperkaajia nukkui tuvat ja heinäladot täynnä, tuloja tipahteli kuin taivaasta, talonemäntä otti kaksi killinkiä yösijasta ja talon tytär oli melkein kihloissa kahden sillinperkaajan kanssa yhtaikaa, vaikka oli vasta kuudentoista.

Eikä kauppias Gabrielsen halunnut jättää käyttämättä moista paikkakunnan tavatonta nousua hyväkseen. Hän tuotti tavaroita laivanlastin toisensa perästä, mutta mikään ei tahtonut riittää, kaikki oli aina lopussa, ennen kuin seuraava laiva saapui, lopuksi hän lähetti vaimonsa Trondheimiin ja ostatti tällä oikein röykkiöittäin kankaita ja lasitavaroita ja makeisia, lattiamattoja, pitkiä piippuja ja silkkihuiveja; vieläpä viuluja ja posetiivejakin vaimo osti ja toi mukanaan kotiin. Ja tietenkin Gabrielsenin pikku kaupparakennus kävi aivan liian ahtaaksi, hänen täytyi rakentaa, etelästä tuli lankkuja ja lautoja ja puuseppiä, nämä tekivät työtä viikkokaupalla, pystyttivät rakennuksen, jollaisen omistamisesta Gabrielsen itse ei ollut osannut uneksiakaan. Siten jokainen edistysaskel toi aina mukanaan uuden. Kansa sai varoja ostaa kalliita kapineita ja pukeutua ulkomaisiin kankaisiin, joita Gabrielsen piti kaupan. Hänen palvelijattarensa Olga, jolla ennen oli ollut helmivyö, sai nyt kerrassaan pönkkähameen ja ostosukat; jäljitellystä astrakaaninnahasta tehdyt takit ja kanavalankaiset kirkkolapaset olivat viimeistä muotia, tøndeläinen hedelmäviini ei enää kelvannut, etelästä tuli viinejä laatikoissa, pullojen kupeissa komeilivat kullanväriset ja monenkirjavat nimiliput. Ennen vanhaan häät olivat olleet ainoat mainittavat juhlat, nyt ruvettiin viettämään myös ristiäisiä, lasten ripillepääsyä sekä peijaisia. Kauppias Gabrielsen seisoi mahtavana uudessa kaupassaan myyden noihin pitoihin auliisti ranskalaista Rochefort-juustoa ja tanskalaisia munia, muuttaen siten elintavat ylellisemmiksi laajalti koko ympäristössä.

Viikot kuluivat kuin siivillä, ja Joakim, nuotanomistaja ja nuottakunnan päällysmies, soi itselleen ainoastaan kaikkein välttämättömimmän levon, muuten hän oli aina rehkimässä sillien kimpussa. Hän oli kuin luotu siihen hommaan, hän ei kuullut eikä nähnyt mitään muuta, ja niin aika pääsi kulumaan kymmenenteen päivään pääsiäisestä, ennen kuin hän sai vastatuksi Edevartille. Hän oli niin nuori ja touhukas, sitä paitsi aivan kuin päästään pyörällä uudesta arvostaan. Tytöt alkoivat jo katsella häntä, vaikka hän olikin vasta viidentoista ja hänellä oli pisamainen naama, ei auttanut isien ja vanhojen miestenkään muu kuin totella hänen määräyksiään. Hän oli saanut hartioilleen aikuisen miehen takin se oli liian suuri verrattuna pienenpojan housuihin, joiden lahkeet olivat kovin lyhyet — mutta moisista pikku seikoista viisi! Hän myi sillejään — pysytellen joka hetki valppaana ja varuillaan. Lopulta hänen täytyi kyllä hiukan helpottaa hintaa, se on totta, mutta hän oli koko mestari luvunlaskussa ja kirjoittamisessa, eikä juuri kukaan pystynyt sanottavasti vetämään häntä nenästä Omituista! Oliko tuo sama Joakim, joka vielä vuosi sitten juoksenteli pahaisena räkänokkana pudotellen yhtä myötäänsä hampaitaan! Jumalan avulla hänestä oli paisunut koko seudun ihmeidentekijä, joka talosta oli joka henki hänen palveluksessaan, hänen omatkin pikkusiskonsa perkasivat ja suolasivat sillejä ansaiten rahaa vaikkei heidän nenänsä kunnolleen ylettänyt sillitynnyrin reunaan asti. Joakim poika oli Jumalan avulla luonut kaikille suuren ajan, oikein kultakauden — ikävä vain, että hänen äitinsä virui yhä tautivuoteellaan tuskissaan, kuoleman aina vain odotuttaessa itseään.

Viimeisiin silleihin — niitä ei ollutkaan enää paljon jäljellä — tuli eläviä. Muuta ei voinut odottaakaan, kevätaurinko paahtoi kuumasti ja lumi suli, oli huhtikuun viimeinen päivä. Joakim myi nyt silliä öljyksi, antoi poldenilaisten käyttää silliä karjanrehuksi, se oli oikea taivaan lahja pahimman rehunpuutteen aikana. Elukat seisoivat silleissä korviaan myöten, maito maistui sillille, sianliha maistui sillille, kauppias Gabrielsenilla oli kanoja, ja niiden munatkin maistuivat sillille. Lopuksi nuotta puhdistettiin viimeisistä siihen tarttuneista kaloista, jotka käytettiin lannoitusaineeksi pelloille.

Kaiken kaikkiaan komeaa aikaa, kulta-aikaa. Hommelviken oli jälleen tyhjä ja autio, mutta ei haittaa, sillä nyt Edevart tuli jahteineen ja heitti ankkurin Poldenin rantaan.

Edevart tuli liian myöhään, hänen ei ollut suotu ilahuttaa äitiään hienolla villaröijyllä ja hameella; jos hän olisi tullut kahta päivää aikaisemmin, äiti olisi vielä jaksanut katsella hänen lahjojaan kuin jostakin kaukaa ja hymyillä, hymyillä äärettömän lempeästi pojalleen viimeisen kerran. Siinä Edevart nyt seisoi lahjoineen, aivan kuin tyhjin käsin, hän tunsi sydäntään kouristavan ajatellessaan, kun oli viivytellyt niin kauan. Muutamilla lämpimillä vaatekappaleilla hänen olisi kukaties onnistunut pelastaa äidin henki, mutta hänhän oli tuhlannut Bergenistä ostetut lahjat Fosenlandetissa lemmenhurmassaan. Olisi edes korjannut sen Trondheimissa lähettämällä kotiin suuren vaatemytyn tai pikemminkin laatikon — olihan asia aina silloin tällöin muistunut hänen mieleensä, mutta lopuksi kuitenkin unohtunut.

Edevart antoi pikkutytöille kengät ja muut ostamansa pikkuesineet, kyllähän ne olivat kovin koreat ja ilahuttivat heitä, mutta sittenkin — sittenkin hän tuli siinäkin liian myöhään. Nythän pikkutytöt olivat itse ansainneet rahaa, niin että saattoivat ostaa kengät ja muuta pientä kauppias Gabrielseniltä, ja niin he olivat todella tehneetkin. He eivät juoksennelleet enää kaula paljaana, ei, heillä oli pieni huivi kaulassa, totta tosiaan pienoinen sininen silkkiliina — mitäpä he siis Edevart veljen sinisellä silkkiliinalla? Olisi edes ollut punainen! Niin, mutta minunpa on ostettu kaupungista! koetti Edevart selittää. Ja epätoivoissaan, vimmoissaan hän sanoa sinkautti: Odottakaahan, on minulla vielä muutakin! Hänen mieleensä johtui pieni kultamedaljonki, senkin hän oli tahtonut tuhlata, sekään ei olisi jäänyt hänelle, mutta Lovise Magrete ei ollut uskaltanut ottaa sitä vastaan. Tämä on sinulle! hän sanoi siskoksista vanhemmalle. Nyt tytön silmät alkoivat loistaa ja suupielet värähtivät. Oih! Toinenkin sisar oli siinä saapuvilla, puhui hänkin iloisia sanoja, mutta suupielet eivät värähdelleet. Edevart otti sormestaan käärmesormuksen ja pisti sen nuoremman käteen: Tuo on sinulle! Pikku ihmisenalku joutui päästään pyörälle: kolminkertainen sormus, jossa oli käärmeenpää ja joka oli kultaa! Mutta mihin hän voisi sitä käyttää? Voit pitää sitä nauhassa rinnallasi, neuvoi veli ja lisäsi, niinkuin olisi arvellut Augustin samanlaisessa tapauksessa lisäävän: Venäjänmaalla on sellainen tapa. Oh! ihastelivat sisaret. Edevart huomasi, että jotakin oli sentään hiukan vinossa, minkä vuoksi hän lisäsi: Mutta jos kuitenkin mieluummin pitäisit sitä sormessasi, ei tarvitse muuta kuin painaa sitä hiukan kokoon, noin, niin silloin siitä tulee kaiken kukkuraksi neljä sormusta! Sisaret katsoivat jännittyneinä, kuinka hän puristi sormusta kokoon, koettivat sitä, nii-in, siitä tuli todellakin melkein neljä sormusta ja se peitti hentoisen sorminivelen melkein kokonaan, mutta sormus oli yhäkin liian väljä. Sitten en tiedä muuta neuvoa kuin että teidän on vaihdettava, hän sanoi siskoksille. Ja nämä tekivät kuten veli sanoi.

Mutta hänen lahjansa olivat kuitenkin tavallaan epäonnistuneet; ainoa, mikä lankesi todella hyvään maahan oli pari uutta talaria isälle entisten lisäksi. Ne tulivat kuin tilauksesta, hautajaiset tulivat maksamaan, pappi otti talarin siitä hyvästä, että tuli ruumista vastaan kirkkomaan portille saakka ja saattoi sen hautaan, lisäksi talarin ruumispuheesta. Joakim muuten pyysi saada maksaa kaiken.

Lorun loppuna oli kuitenkin, että Edevart oli tullut takaisin kotiin, mutta hänet oli ikään kuin torjuttu luota Hän ei tavannut enää entistä sydämellisyyttä, kodikkuus oli tiessään, viattomuus ja yksinkertaisuus käyneet harvinaisemmiksi, koko ajatustapa muuttunut. Kyllähän pikku tytöt olivat loppujen lopuksi sydämestään iloissaan kultakoruistaan, sitä nyt vielä olisi puuttunut! Mutta he olivat kiittäneet ojentamatta hänelle kättään. Niin he tekivät aina ennen, ojensivat hänelle pikku kätösensä, niin että vesi pyrki silmiin, mutta nyt vain kiittivät. Mutta isä kiitti talareistaan kädestä pitäen, hän oli vanha ja turmeltumaton, hän ei kylläkään saanut mitään, mutta oli liikuttunut, kiitti kädestä pitäen. Ei, jotakin oli vinossa. Edevart sanoi Joakimille: Minusta näyttää siltä kuin olisit turmellut koko kylän sillä sillinsaaliillasi! Asia oli näet siten, ettei kukaan koko kylässä tuntunut enää välittävän kalankuivuusta saatavasta ansiosta. Ei, täällä oli totuttu parempaan, silleistä oli ansaittu toista vertaa enemmän.

Kun Edevart halusi saada kalalastinsa peratuksi, vaativat Karolus ja muutkin korkeampaa palkkaa. Mutta palkoistahan sovittiin jo Skrovenissa, huomautti Edevart siihen. — Niin kyllä, mutta nytpä olikin tullut toinen aika, miehet vastasivat mahtavasti. He vaativat sitä paitsi suurempaa vuokraa kalankuivauskallioista, koska kerran oli tullut toiset ajat. Edevart uhkasi purjehtia jahteineen tiehensä. Niin minne sitten? ihmiset kysyivät, he näet tiesivät kaikkien lähiseudun kuivauskallioiden olevan jo muiden hallussa. Etelään päin. — Kuten tahdot! Poldenilaiset olivat käyneet merkillisen suurellisiksi ja mahtaviksi. Heillä ei ollut mitään sitä vastaan että saisivat lepäillä kesäkauden koskematta kädelläänkään mihinkään, varsinkaan ei Joakim eivätkä hänen nuottakuntansa miehet tuntuneet välittävän kalankuivuusta vähääkään. Edevartin täytyi siis sähköttää laivanvarustajalleen, pitikö hänen lähteä etelämmäs, mutta Knoff vastasi, että etelässä oli kaikki kuivauskalliot jo vuokrattu, mutta jätti asian muuten Edevartin ratkaistavaksi. Lorun lopuksi Herminen täytyi kuin täytyikin maksaa Poldenissa vähän enemmän sekä päiväpalkkaa että kallioiden vuokraa, muuten Edevart olisi ehkä jäänyt kuljeksimaan jahteineen ja kaloineen pääsemättä lastiaan kuivaamaan.

Ei. Polden ja lähiseudut eivät olleet enää samat kuin ennen, sinne oli tullut uusi, outo henki. Joakimilla itsellään oli ollut aivan liian paljon onnea eikä hän pystynyt kunnolla sitä kestämään. Edevart tarjosi hänelle merimiehen paikan jahdissaan, hän oli lähettänyt kummatkin fosenilaiset kotiinsa, joten hän siis tarvitsi miehen. Hän sanoi: Saat samanlaisen paikan kuin minulla oli Augustin matkassa Lokissa. Ei kiitos, Joakim kiitti kunniasta, poika oli päässyt makeanleivän päivien makuun ja tottunut olemaan nuottakunnan päällysmiehenä ja pyydystämään silliparvia, ja nyt kesällä hän aikoi suunnata matkansa Vesteraaleniin samassa tarkoituksessa, oli hankkinut oman nuottaveneen ja varustanut sen täyteen kuntoon. Edevartia tämä veli pyrki väkisinkin kiukuttamaan, mokomakin pikkuvanha villivarsa, joka yritti olla aikamiestä. Paljonko sinulla on rahoja jäljellä? — Joakim sanoi sen. — Sitten on parasta, että minä otan ne omaan talteeni. — Niinpä kyllä, Joakim luovutti hänelle kaiken, mikä suinkin liikeni, vaikka mieluimmin olisi pitänyt ne omaa taskuaan pullistamassa, Herra nähköön! Mutta Edevart oli kuitenkin kaikitenkin isoveli, joka oli käynyt Bergenissä ja vaikka missä asti, ja nuottakin oli häneltä saatu.

Kalalastin perkaaminen kävi hitaasti ja vaivalloisesti, ja Edevart olisi odottanut kotikyläläisiltä enemmän hyvää tahtoa. Nyt hän oli suostunut heidän vaatimuksiinsa ja korottanut heidän palkkojaan, mitä siis vielä puuttui? He tulivat myöhään aamulla työhön lopettaakseen sen sitä aikaisemmin illalla, tulivat ja menivät kuin omat herransa konsanaan. Tietenkin heidän ansionsa oli sen mukaista, he saivat määrätyn summan, eikä enempää, tietystä pääluvusta, mutta Edevartille ei ollut suinkaan eduksi, että työ pitkistyi pitkistymistään, saattoi myöhä tavata, jota paitsi siitä koitui mieskohtaistakin vahinkoa.

Hän moitti kyläläisiä vetelyydestä. Miehet vastasivat, että rehkiminen pikisuolaisen kalan kimpussa oli törkyistä työtä, siinä kädet turposivat ja vaatteet ryvettyivät. Edevart huomautti, ettei työ liene sentään sen pahempaa kuin edellisenä vuonna; mutta olipas vain, kyllä oli muuttunut pahemmaksi ja raskaammaksi, ensiksikin oi tullut toiset ajat, toiseksi kalat olivat tänä vuonna suurempia ja kovemmassa suolassa. Niin kyllä, Edevart myönteli, nyökäyttäen vakavasti kuin täysikasvuinen mies ainakin, mutta vielä saattaa Poldeniin tulla seitsemän laihaakin vuotta. Siitä toiset loukkaantuivat, ja muistellessaan, että Edevartin oli täytynyt käydä rippikoulu kahteen kertaan he kysyivät myrkyllisesti, taisiko hän tosiaan vanhana niin hyvin sen mitä oli nuorena oppinut, hahhahhaa! Edevart puraisi huultaan vastaamatta mitään, mutta hänestä alkoi tuntua olo täällä tukalalta; ehkäpä Fosenlandetissa, outojen ihmisten parissa oli sittenkin parempi kuin täällä kotona Poldenissa. Varmasti siellä oli parempi, siellä hän oli kohonnut kauppa-apulaiseksi ja saanut syödä rikkaan miehen pöydässä.

Olisi edes August ollut täällä! Se mies varmasti olisi pannut hihat heilumaan vähän vilkkaammin, pahimmassa tapauksessa vaikka revolverilla uhaten, hänelle eivät olisi uskaltaneet tällä tavalla pullikoida. Augustista ei kukaan ollut päässyt oikein perille, se mies oli ollut monessa liemessä, lienee vaikka ollut Wittenbergin koulussakin.

Kalansiivouksen olisi tainnut käydä vähän niin ja näin, jollei Beret olisi tullut avuksi. Peijakkaan Beret, hän ei ollut sentään hullumpi, nuori ja nopsa naisihminen, naimisissa pienen, harvapuheisen miehen kanssa. Hän sai mukaansa Kleivan Josefinan, nuoren lesken, nämä tarttuivat työhön kaksin kourin kuin miehet konsanaan, seisoivat vedessä polviaan myöten huuhtoessaan kalaa. He käärivät kovasti rahaa kokoon, se oli varma asia, ja Edevart jakeli heille ryyppyjä ja rinkilöitä runsain käsin, mutta he raatoivatkin kuin orjat aivan saattaen miehet häpeään. Kävi selville, että nuo kaksi nuorta naisihmistä, jotka eivät olleet kovinkaan hyvässä huudossa ja mene tiedä olivatkin vähän kevytkenkäistä lajia, olivat totisesti työssään kaikkia muita uutterampia ja sukkelampia. Mahtoivatkohan he noin raataa miellyttääkseen Edevart laivuria, kahdeksantoistavuotiasta nuorta miestä? Tai siksi, jotta heidät valittaisiin kesällä kaloja latomaan, kun ne oli kuivattu, päästäkseen mahdollisesti laivurin kajuuttaan kokemaan yhtä jos toistakin? Oli miten oli, ahkerasti he huuhtoivat kalaa ja saivatkin kaiken valmiiksi, ja Hermine huosittiin ja pestiin puhtaaksi.

Nyt siis alkoi yleinen kalankuivaus, ja miesväkeä näkyi kallioilla yhä vähemmän, työ jäi naisten ja lasten huoleksi; Edevartinkin pikku siskot olivat mukana. Hän oli aikonut raaputtaa jahdin puhtaaksi ja maalata sen uudelleen, mutta siitä tuumasta oli luovuttava, tärkeämpää oli saada kalat kuivatuksi; aina hän saisi jonkun laittamaan ruokaa, mutta mitäpä siitäkään, kyllä hän eli kuivalla ruoalla ja kahvilla eikä huolinut valitella. Tietysti siinä hiukan laihtui, eikä hän hymyillyt usein, vain silloin kun ei voinut olla muutenkaan, mutta hänelle ei ollut suinkaan vahingoksi, että koetti pysytellä vakavana miehenä. Hänen hartioillaan lepäsi suuri vastuu, hänellä oli lasti hoideltavana, koko hänen tietonsa kalankuivauksesta olivat peräisin menneeltä kesältä, jolloin he olivat työskennelleet yhdessä Augustin kanssa, sen enempää kokemusta hänellä ei ollut, mutta siinäkin oli joka tapauksessa hyvä perustus, eikä hän säästänyt itseään opetellessaan lisää. Monet yön hetket Edevart makasi valveilla, mutta kuitenkin hän oli sunnuntaisinkin maissa katsomassa, ettei kaloille päässyt tapahtumaan mitään.

Nuottakunta oli lähtenyt matkaan umpimähkään, kun ei ollut kuulunut mitään tietoja silliparvista. Niin, Karolus saattoi huoleti jättää vaimonsa yksin kotiin, tämä oli voittanut sairautensa, söi ja nukkui hyvin; oli tullut kevät, valoisat päivät, rahaa oli virrannut taloon, Ane Maria oli jälleen nuori ja kukkea, niin, oli jo käynyt kauppiaassakin ostamassa koreita vaatteita. Häntä veti kuivauskallioille, ei siksi että hänen olisi tarvinnut tulla sinne, mutta vain sen vuoksi, että olisi saanut olla ihmisten ilmoilla, hän ei halunnut pysytellä muista erillään. Ja hän oli käynyt taas viime viikkoina oikein kauniiksi ja oli aina suu messingillä ja ystävällinen, hymyili vain sävyisästi ja ymmärtävästi, kun toiset tulivat laskeneeksi hieman karkeaa pilaa. Hän oli kai jälleen aivan terve.

Nyt tapahtui jotakin. Ei mitään merkillistä, vain sellaista pientä.

Kuivauskallioille ilmestyi vanha eukko, Ragnan isoäiti, oli jo vanha mummo ja hänellä oli kumman pienet kasvot ja pienet kädet Ragna oli kasvanut ja varttunut hänen kodissaan. Vanhasta isoäidistä ei juuri ollut enää työhön ei hän ollut edellisenäkään kesänä ollut mukana, mutta tänä vuonna, jolloin siis oli yhäkin vanhempi, hän kerran aamulla köpitti kallioille, ja siellä hän seisoi virkkamatta halkaistua sanaa. Niin, hän sai kyllä työtä, Edevart varasi hänelle kaikkein helpointa ja keveintä hommaa.

Kerran Edevart kysyi mummolta:

Miksi ei Ragna tule tänne?

Ei Ragna tule; muuta ei vanhus vastannut.

Onko hän sairaana? Eikö hän ole kotona?

Kyllä hän oli kotona.

Kun ei saanut sen parempaa vastausta, Edevart virkkoi: Niin, minä vain ajattelin, että olisihan hän voinut olla täällä missä muutkin.

Ei. Mummo pudisti päätään.

Ragnan asiat eivät varmaankaan olleet oikein, Herra nähköön. Mutta Edevartilla oli itsellään liiaksikin vakavaa ajattelemista, joten hän ei tullut tiedustaneeksi sen enempää.

Seuraava päivä oli sunnuntai, ja Edevart oli, kuten tavallista, soutanut maihin katsomaan kalojaan. Häntä vastaan näytti tulevan Poldenin ympäri kylästä yksinäinen naisihminen, oli kävellyt, tehnyt pitkän kierroksen. Minusta näyttää ihan kuin tuo olisi Ragna? Edevart tuumi mielessään, varmasti se on Ragna! Edevart oli ollut häneen rakastunut, Ragna oli aikoinaan koko koulun sievin tyttö, ja tuossa hän nyt oli tulossa. Edevart oli katselevinaan kaloja, jottei näyttäisi siltä kuin hän seisoisi siinä kurkistelemassa, mutta kun nainen oli tullut kohdalle, hän sanoi: No, mutta — sinäkö siinä olet?

Oi nuoruus! — Kummatkin lehahtivat polttavan punaisiksi.

Ragna piti kasvonsa enimmäkseen poispäin käännettyinä, mutta Edevart huomasi tämän tietävän, että hän oli kysellyt häntä eilen. Kun molemmatkin tunsivat itsensä noin hämillisiksi, Edevart yhtäkkiä pyysi tulijaa, laivurien tapaan kerskaten, pistäytymään hänen laivassaan: Voit vaikka keittää kahvia meille molemmille! Ragna kielteli: Ei, hän oli vain huvikseen pistäytynyt hiukan verryttelemässä jalkojaan, koska kerran oli sunnuntai, hän ei ollut kunnollisissa pukimissakaan. Edevart tuijotti tyttöön hölmistyneenä: Oliko Ragna tullut hulluksi, eikö hän muka ollut kunnollisissa pukimissa? — Ei, Ragna vastasi. — Edevart huomasi varmaan, minkä vuoksi toinen kieltäytyi, ja virkkoi hiljaa, että hänellä oli jahdissa kovin huono olo, kahvin tippaakaan hän ei ollut vielä saanut suuhunsa, vaikka oli sunnuntaipäivä. — Se vaikutti, Ragnan näytti käyvän häntä sääli, niin että hän virkkoi: Voi raukkaa — no niin, jospa sitten —

Edevart souti Ragnan kanssa jahtiin. Tämä kiipesi puoleen ja toiseen heiluvia nuoraportaita hieman kömpelösti, mutta pääsi sentään lopulta kannelle ja odotti, kunnes Edevart oli sitonut veneen kiinni. Tämä näytti vieraalleen koko aluksen ja rupesi sitten tekemään tulta. Ei, minunhan se oli määrä tehdä! huomautti Ragna yrittäen laskea leikkiä, mutta istuutui sitten puulaatikon reunalle antaen Edevartin hoitaa sen asian.

Kyllä Edevart huomasi Ragnassa tapahtuneen muutoksen, sen syystä oli mahdoton erehtyä. Surullisinta oli kuitenkin, että tytön pienet, sievät kasvot olivat käyneet kovin vieraiksi, karkeiksi, tuho oli tehnyt niissä hävitystyötään.

Ei, nyt sinun on jauhettava kahvia! Edevart virkkoi antaen kahvimyllyn
Ragnalle. Siinä minä olen ihan typerä.

Silloin Ragna hymyili. Ajatella, että hän osasi vielä hymyillä! Edevart katsoi häneen: totta tosiaan noissa hymyilevissä silmissä oli jotakin, joka hiukan muistutti entisiä aikoja. Edevart tahtoi auttaa enemmänkin, jottei hänen käyntinsä aluksessa olisi jäänyt turhaksi, ja virkkoi: Asia on niinkuin minä sanon, kahvia jauhaessani saan enemmän kuin puolet syliini.

Ragna hymyili taas hiukan ja näytti, miten piti painaa polvea laatikkoa vasten, ettei se päässyt ruiskahtamaan auki, ja Edevart oli kovin kiitollinen opetuksesta ja lupasi painaa sen visusti mieleensä. Ragna kysyi, oliko Edevartilla kermaa; sitä ei ollut kylläkään, mutta siirappia oli, jos Ragna tahtoisi. Kiitos, kyllä!

He joivat kahvit aluksen kannella, haukaten rinkilää voin kera. Kuinka hyvältä se maistuikaan, virkkoi Ragna kiitollisena. Mutta ryypystä hän ei huolinut.

Kahvi virkisti heitä kumpaakin, he kävivät puheliaammiksi. He eivät kylläkään olleet niinkuin ennen, kaukana siitä, kumpikin oli suuresti muuttunut, he olivat olleet mukana elämässä. Edevart oli rakastanut Ragnaa koulussa ja sitten myöhemminkin, mutta se ei kai tainnut olla vakavampaa, tuollaista lapsellista kiintymystä vain, nyt he istuivat täällä yhdessä, mitäpä Edevartiin kuului, mitä vaiheita Ragnalla oli ollut, hän tahtoi vain säästää tyttöä eikä johtaa puhetta niihin asioihin.

Etkö tahdo käydä sisään?

Kyllä, kyllä Ragna tuli mukaan. Hänelle ei siinä ollut pienintäkään vaaraa enempää kuin Edevartillekaan. Nykyisessä tilassaan Ragna ei voinut houkuttaa ketään.

Ragna istahti piskuisen kajuutan penkille. Tuossa oli vuode, tuossa pöytä, tuossa uuni, tuossa seinäkaappi — muutapa siellä ei ollutkaan.

Nyt minä otan ryypyn, otitpa sinä tai olit ottamatta! virkkoi Edevart ollen olevinaan kovin roimaa miestä ja ottaen esiin pullon ja lasin. Ragnakin maistoi tilkkasen mietoa viinaa, eikä se näyttänyt maistuvan hänestä ollenkaan hullummalta. He puhelivat sitten hetkisen, eivät kuitenkaan mistään erikoisista asioista. Mitenhän kaikki on oikein käynytkään? Edevart tuumi itsekseen. Ragna kysyi, mitä kello oli, ja Edevart vastasi. Mutta nyt hän voisi viipyä hetkisen, että laittaisi päivällistä, ehdotti laivuri Edevart. Tyttö hymyili, pudisti päätään moiselle ahneudelle ja kysyi oliko hänen taas nälkä. — Ei juuri nälkäkään, mutta keittäminen veisi aikaa. — Mitä pitäisi päivälliseksi olla? — Tavallista merimiehen ruokaa, herneitä, lihaa ja silavaa.

Yhtäkkiä Ragnan voimat näyttivät pettävän, hän ei jaksanut enää salata asiaansa, vaan aivan parahti: Kuule, sano, mitä minun on tehtävä?

Kuinka niin?

Näethän sinä, miten asiani ovat, ja saan yksin kantaa häpeäni.

Edevart huomasi nyt toisen vihdoinkin päässeen asiaansa, mutta ei halunnut kuulla enempää, vaan vastasi kömpelösti: Mitä sinä oikein puhut? Etkö maininnut jotakin Drammenista?

Ragnan oli siis pakko jatkaa: Hän ei tahdo tietää minusta mitään, nauraa vain koko jutulle.

Kun Edevart huomasi, ettei tässä enää voinut kierrellä, hän kysyi suoraan: Kuka se mies on?

Se laivuri, tiedäthän.

Laivuri?! Ei, en minä tiedä.

Se menneenkesäinen laivuri. Silloin, kun yllätit meidät pensaikosta.

Edevart virkkoi mietteissään: Ei, ei se voi olla hän.

Kuinka niin ei voi? Kyllä se on hän.

Mutta ethän sinä tahtonut? Sinähän työnsit häntä luotasi kun minä satuin tulemaan siihen?

Hän se kuitenkin on joka tapauksessa, väitti Ragna itsepintaisesti.

Nyt minä en ymmärrä.

No mutta hyvä ystävä, kun se ei voi olla kukaan muu

Niinpä niin, Edevart myönteli lopuksi. Sanoitko, että hän nauraa koko asialle?

Hän ei usko sitä. Hän luulee, kuten sinäkin, ettei ole hän.

Missä olet tavannut hänet sittemmin?

Olin käymässä hänen puheillaan. Hän on nyt kuivaamassa kalaa
Nordvaagenissa.

Ja hän vain nauraa koko jutulle? Niin, en minäkään mene sanomaan…

Miten niin? Se on hän!

Että voitkin puhua noin! Sinähän työnsit hänet pois

Ragna oli itkuun purskahtamaisillaan: Niin, kyllä työnsin silloin, kun hän yritti uuden kerran.

Edevart oli hyvän aikaa vaiti. Vai niin! No sitten..

Siis silläkin kertaa hän oli tullut liian myöhään suotta hän siis oli nähnyt sellaisen vaivan! Hänen mieleensä muistui edellisen kesän tapaukset: Karoluksen riihi oli syttynyt tuleen, hän, Edevart oli juossut hake maan Lokin vesisankoja. Tultuaan rannasta takaisin hän oli kaivannut Ragnaa ja mennyt tätä etsimään. Hän löysi tytön pensaikosta. Vaikka tämä oli vielä aivan nuori! Niin, niin, sinä lyhyenä aikana, joka ehti kulua hänen juostessaan rannassa, se oli tapahtunut — tyttö ei kai ollut vastustellutkaan. Miksi Edevart oli häntä niin rakastanut? Ragna ei ollut hetkeäkään ajatellut Edevartia, vaan oitis antautunut tuolle toiselle. Hän muisti kouluajoiltakin, ettei Ragna ollut suurestikaan hänestä välittänyt, hän kun oli huonolukuinen ja istui melkein aina kuin päästään paleltunut, ei osannut mitään ulkoa, toiset nauroivat hänelle, tyttö nauroi muiden mukana. Edevart ajatteli nyt kaikkea tuota, kiukuissaan kun oli kerran myöhemminkin typeryydessään ruvennut narriksi ja yrittänyt muka pelastaa tytön: se tapahtui silloin, kun laivuri Skaaro oli tahtonut viedä Ragnan kajuuttaansa — senkö täytistä hänen piti silloinkin ruveta mokomaan urakkaan! August olisi sanonut: Terve menoa vain, lähde pois Skaaron mukaan!

Tämä kai oli loukattua turhamaisuutta, entä sitten? Hän oli ollut monet vuodet rakastunut tähän tyttöön, oli hellinyt häntä nuoressa sydämessään, siitä ei ollut pitkiäkään aikoja, vasta muutamia kuukausia — ja nyt, kun tytön oli käynyt hullusti, tämä tuli hänen luokseen. Mutta tällä kertaa hän ei enää rupeaisi narriksi. Ajatteletko sinä sitä? Ragna kysäisi arasti.

Niin mitä? Ei, en minä sitä ajatellut, virkkoi Edevart torjuen, ei minulla ole siinä asiassa mitään tekemistä.

Niin, eipä tietenkään, myönsi Ragna surullisesti, tohtimatta jatkaa.

Mutta samassa jo Edevartin mieli muuttui. Oliko hän itse hitustakaan parempi? Entäpä jos hän kertoisi tuolle toiselle omasta lemmenhurmastaan? Pahempi hän oli eikä parempi. Hänen suuttumuksensa haihtui kohta ja hän virkkoi: Niin, en oikein tiedä, mitä sinun nyt on tehtävä.

Ragnassa heräsi jälleen toivo, hänen silmistään loisti luottamus Edevartiin: Ei, et kylläkään tiedä, mutta minä ajattelin, että jos sinä tahtoisit puhua muutaman hyvän sanan minun puolestani.

Hyvän sanan, niinkö sanoit? Enpä oikein tiedä, onko tässä hyvistä sanoista apua. Edevart tunsi äkkiä sisunsa kiehahtavan: kaikesta huolimatta asia oli niin, ettei tämä lapsiraukka ollut voinut vastustaa sitä suurta konnaa ja roistoa, niin asia oli. Edevart oli äkkipikainen nyt kuten aina muulloinkin, hän alkoi uhallakin miettiä jotakin keinoa, ja sanoi: En minä jouda lähtemään tästä mihinkään kesken kaiken, kun täällä on kaikki kesken…

Etpä tietenkään jouda, ehätti Ragna myöntämään.

Mutta jos tahdot odottaa ensi lauantai-iltaan, niin pistäydyn
Nordvaagenissa.

Jumala siunatkoon sinua! Ragna ojensi häntä kohti kummatkin kätensä. Se oli auttamaton tosiasia, hänkin pysähtyi äkkiä puolimatkassa, Edevart tunsi samassa mielensä järkkyvän, hänen leukansa tärähti.

Enpä usko sitä miestä naurattavan, kun olen vähän puhunut hänen kanssaan!

Edevartin ääni kuulosti kovalta ja uhkaavalta.

Ei toki, eipä varmaankaan.

Siinä hän istui. Hän oli Ragna, pikku Ragna, koulumatkojen, leikkien ja vuohipaimenessa kuluneiden päivien pikku Ragna, hän oli ollut kovin sievä, hänen pikku suunsa hymyili niin herttaisesti. Edevart muisti, kuinka hän siihen aikaan aina tunsi kuin piston rinnassaan sattuessaan tulemaan tyttöä lähelle.

Tuossa hän istui, hame oli kulunut, se oli alkuaan ollut vihreän- ja ruskeanruudukkainen, mutta nyt värit olivat haalistuneet, hän ei ollut voinut olla mukana sillinpyynnissä ansaitsemassa rahaa niinkuin kaikki muut. Paidankauluksesta pisti esiin pieni nurkkaus kaulan kohdalta. Edevart huomasi, että kauluksessa oli vanha, musta sarvinappi, se oli ommeltu kiinni valkoisella langalla. Se saattoi olla huolimattomuuttakin, mutta ei sentään, hänellä ei kai ollut parempaa nappia. Jalassa oli sellaiset tohvelit, joita käytettiin Poldenissa ja joissa oli puuanturat.

Edevartin mielen valtasi sääli hänen katsellessaan tuota kovaonnista lasta. Hän otti penkin alta lippaansa. Hän oli ajatellut sitä koko ajan. Niin, hän oli heti ajatellut Ragnaa kun oli kuullut äitinsä kuolleen. Hän ojensi Ragnalle villaröijyn ja hameen. Kas tuossa, hän sanoa tokaisi jurosti, ota nuo vaaterievut.

Tuo oli karkeasti ja tylysti sanottu, Ragna ei voinut ymmärtää; hän vavahti, katsoi vuoroin vaatteisiin, vuoroin Edevartiin. Tämä pisti vaatteet päällekkäin tytön syliin selittäen lyhyesti ostaneensa ne äidilleen, mutta tämähän oli kuollut eikä siis enää ollut niitä käyttämässä. Siskot olivat liian pieniä…

Mutta Ragna alkoi ymmärtää… hän sai nuo vaatekappaleet, hän kuuli ja näki sen, purskahti itkuun ja peittääkseen itkuaan hymyili typerää hymyä, niin että kasvot menivät aivan oudon näköisiksi. Kiittäessään Edevartia kädestä pitäen hän ei saanut sanaa suustaan, huulilta pusertui vain hiljaista vaikerrusta, käsi oli iso ja turvoksissa, mutta voimaton, hervoton. Ragnan mielenliikutus kävi melkein liian peittelemättömäksi, kovin alastomaksi, hän ei huomannut kuivata vuotavaa nenäänsä, päästi toisen vaatekappaleen putoamaan permannolle katsellessaan toista.

Sovita niitä päällesi! kehoitteli Edevart, mutta samassa silmänräpäyksessä hänen mieleensä jysähti, ettei Ragna voinut saada hametta päälleen nykyisessä tilassaan, sen vuoksi hän ilman muuta kohotti tämän penkiltä seisoalleen ja kietoi villaröijyn hänen vartalolleen.

Voi mainiota villaröijyä! Juuri tällaista Ragna oli toivomalla toivonut koko viime kuluneen puolen vuoden ajan. Hän seisoi paikallaan röijy yllään, katseli sitä, kuinka komea se oli, se ei olisi voinut olla enää parempi, liepeessä oli oikein silkkinauhat! Se teki hänen vartalonsa luonnollisemman näköiseksi, se ei näyttänyt enää yhtä muodottomalta, ikään kuin hän jo olisi läpäissyt kiirastulensa. Olisipa joku sanonut tämän minulle aamulla! hän toisteli kerran toisensa perästä, olisipa joku sanonut tämän minulle aamulla! Sitten hän lysähti jälleen istumaan penkille, röijy yllään.

Edevart: Hm! Siis ensi lauantai-iltana. Lähden matkaan yötä vasten, niin että tapaan miehen sunnuntaina päivällä. Sitten olen hyvissä ajoin maanantaina täällä takaisin.

Voi, voi, tuo on aivan liikaa! mutisi Ragna hiljaa. Mutta kuulosti siltä, ettei hänestä ollutkaan enää niin tärkeää, mitä Edevart teki seuraavana lauantai-iltana. Röijy oli hänelle kaikki kaikessa, hän oli taas täysi lapsi.

Niin tosiaankin, mitenkäs päivällisen laita on? muisti Edevart kesken kaiken.

Mutta heidän kiivettyään kannelle Ragna kävi äkkiä äänettömäksi, hänen täytyi käydä pari kertaa sylkemässä aluksen laidan yli mereen, hän yritti olla kuin ei mitään olisi tapahtunut, mutta Edevart ymmärsi hänen toivovan maihin. Hän siis souti vieraansa kiireesti rantaan venetalaiden kohdalle.

Elämä ei voinut muuttua sen paremmaksi, Edevart uurasti kalojen kimpussa syöden kuivaa ruokaa ja ryypäten kahvia päälle. Torstaiaamuna Ragnan vanha isoäiti tuli kertomaan sellaista, mikä sai Edevartin hyvin miettiväiseksi, ja aika ajoin jo näytti siltä kuin hän olisi aikonut heittää koko suunnittelemansa Nordvaagenissa käynnin sikseen. Heittääkö sen sikseen? Oliko se tarpeetonta? Hän ajatteli ja aprikoi asiaa, tuli siihen päätökseen, että jättää koko matkan sikseen! Päivät menivät menoaan. Mutta kun lauantai-ilta oli käsissä, hän hyppäsi kuin hyppäsikin veneeseen ja alkoi soutaa Nordvaageniin erittäin tärkeässä asiassa. Hän saapui perille yöllä.

Sunnuntaiaamuna hän meni tavoittamaan laivuria, eikä siinä syntynyt käsirysyä, molemmin puolin oltiin siksi pidättyviä. Laivuri kalpeni kiukusta, kun tuo pojannulikka uskalsi olla noin röyhkeä: mitä tuo penikka oikein tarkoitti? — Edevart: En ole tullut kertomaan tyhjiä juoruja, lapsi on jo syntynyt. — Laivuri hymyili niin että koko hammastarha paljastui: Lapsiko syntynyt Mutta kylläpä se ihminen osasikin, menköön suolle, senkin…! Vai lapsi syntynyt! — Edevart: Tulen hakemaa teiltä ensi apua äidille. — Suoriudu äkkiä maihin! laivuri kiljaisi. Mutta siitä ei ollut paljonkaan apua, sillä poikahan ei lähtenyt. Laivuri riuhtaisi paidankauluksensa auki, niin että nappi repeytyi irti, hänen täyty haukkoa ilmaa, mutta muuten ei tapahtunut mitään Hänellä oli aluksessaan toinenkin mies, jonka ei pitänyt saada kuulla mitään tästä jutusta, laivuri ei tohtinut edes puhua ääneensä, jottei olisi houkutellut miestä paikalle mutta sähähti hampaidensa välistä: Omaa syytäsi koko juttu, jonka nyt aiot sysätä minun niskoilleni! — Edevart sinkautti häneen katseen, se oli kova ja terävä kuin isku, aivan kuin olisi lähtenyt hänen nyrkistään eikä silmistään. Nyt ei ole leikinteon aika! hän sanoi, ja sen saattoi huomata, ettei hän jaksaisi enää kauankaan hillitä itseään; hän kalpeni hiukan ja puri hammasta. Laivuri: Mikä käskijä sinä luulet olevasi, kun tulet tänne komentelemaan? Varoitan sinua vielä viimeisen kerran, lähde maihin hyvän sään aikaan. Minulla on toinenkin mies laivassani. — Teen teille sen palveluksen, että revin kerralla suolenne pellolle! karjaisi Edevart, hypähtäen tasajalkaa paikallaan. En lähde täältä minnekään, ennen kuin olen saanut apua Ragnalle, eikö korvaläpenne kuule? — Hiljaa! älä huuda niin, että koko kylä kuulee! mutisi laivuri peloissaan. — Edevart sanoi, vavisten kiireestä kantapäähän: Käskekää se miehenne vain tänne! Antaa hänen tulla!

Mutta sitähän laivuri ei suinkaan halunnut, ei tahtonut sekoittaa kotipaikkakuntalaistaan koko juttuun. Hän ei ollut suinkaan arkalasta kotoisin, olisi voinut aivan hyvin sanoa Edevartille: Mutta, nuori mies, luuletko minun vain kauniisti katsovan valmista, kuinka revit minun suoleni pellolle? Mutta hän ei tohtinut enää ärsyttää tuota hurjimusta, joka saattoi panna toimeen vaikka minkälaisen metelin ja huutaa kaikki ihmiset kuuntelemaan tätä roskaista tilintekoa. Hän olisi myös voinut yhä vain väittää, ettei hän ole syyllinen, lieneekö vaikka ollut tuo mieletön poika itse, mutta joka tapauksessa oli ennenaikaista tulla vaatimaan häneltä mitään, ennen kuin hän edes oli nähnyt asian paperilla, mustaa valkoisella. Niinpä niin, kyllä hän olisi voinut esittää vastaväitteitä. Mutta eipä hän toisaalta taas olisi toivonut saavansa kotipitäjänsä nimismieheltä eräänlaista tiettyä paperia; silloin hän olisi myyty mies, asia joutuisi kaikkien hampaisiin, Herra nähköön, ja ehkä olisi kotona odottamassa sellainen tilinteko, ettei osaisi arvatakaan! Laivuri oli pahemmassa kuin pulassa, hän harkitsi parhaaksi taipua hyvällä maksamaan, pisti kätensä taskuun. Tarjoamalla sinistä viidentalarin seteliä hän sai riidan ja kinastelun loppumaan siihen paikkaan, ja Edevart tyytyi aluksi tähän summaan. Mutta sitten he puhuivat rahamäärästä vähän tarkemmin, ja lorun loppuna oli, että Edevartilla oli kotiin soutaessaan taskussaan kymmenen talarin seteli.

Reipas teko kerrassaan. Oikeastaan helkkarin röyhkeä teko. Varsinkin kun lapsi oli syntynyt kuolleena.

Tullessaan kuivauskallioille maanantaina Edevart kuuli naisilta, miten kaikki oli käynyt. Hän ei ollut mitään tietävinään. Vanhaan isoäitiin, joka oli tuonut hänelle sanan, hän saattoi luottaa, tämä ei sanonut montakaan sanaa, nyökytteli vain toisten lörpötyksille ja siunailuille jatkaen koko ajan työtään. Va-ai niin, vai syntyi lapsi kuolleena? Edevart oli ihmettelevinään. — Niin syntyi, ja parasta kai olikin niin, tuli vastaukseksi kuin yhdestä suusta.

Niin, Edevartin nahka oli parkkiutunut paksummaksi, hän piti yhä vähemmän lukua ajatuksistaan, sanoistaan ja töistään, veti Nordvaagenin laivuria nenästä oikein sydämensä halusta ja olisi tehnyt niin vastakin, jos olisi niikseen tullut, pikku Ragna ei saanut joutua yksinään vastaamaan sen teon seurauksista, jossa he molemmat olivat olleet osallisina. Kunpa tyttö nyt vain ymmärtäisi käyttää rahansa järkevästi eikä tuhlaisi niitä heti joutavaan! Kuului olevan jo jalkeilla, niin isoäiti kertoi, oli käynyt tänään kauppiaassakin.

Ragna tuli seuraavana päivänä kalankuivauspaikalle; kasvot olivat kyllä käyneet ikään kuin kaidemmiksi ja sinertäviksi, mutta muuten oli aika reipas ja tyytyväinen. Hän tuli vanhan muorin tilalle, Edevart piti häntä hiukan silmällä, Ragna näytti tavallaan olevan terve, mutta ei sentään mitenkään tarpeeksi voimissaan jaksaakseen seisoa selkä köykyssä ja käsitellä painavia kalarumiluksia. Varmaan oli myös uupunut pitkästä matkasta, kun oli käynyt kauppiaassa edellisenä päivänä. Edevart käski Ragnan mennä jahtiin keittämään päivällistä kahdelle, joku pikkupojista souti hänet sinne.

Ane Maria tuli aivan Edevartin lähelle ja kuiskasi korvaan: Tuohon työhön olisit voinut ottaa jonkun toisen. Hänhän ei ole terve.

Edevart säpsähti: Mitä kummia? No siksi juuri hän tahtoi antaakin tytölle kevyempää työtä ja lähettää tämän ruoanlaittoon.

Puhu sinä muille ruoanlaitosta! sähähti Ane Maria yhtäkkiä kuohahtaen.
Et sinä ainakaan ruokaa ajatellut!

Edevart tuijotti Ane Mariaan suu ammollaan. Tämä oli kalpea kuin kuolema. Ei ole tainnut vielä täysin parantua sairaudestaan, Edevart mietti mielessään eikä tahtonut toista enää kiihdyttää. Vähän ajan perästä Ane Maria näkyi itkevän.

Täällä Poldenissa oli tapahtunut kirotun paljon mullistuksia, oli mielisairautta ja ties' mitä helkkaria lienee ollutkaan. Edevart olisi voinut paremmin sietää sellaista vieraalla paikkakunnalla, mutta täällä oli hänen kotinsa, hän oli ollut sieltä poissa, ja nyt se oli muuttunut oudoksi ja tuntemattomaksi. Tänne hän tuli oltuaan ulkona elämässä, Bergenissä ja vaikka missä, tuli jahteineen lasteineen, tuomaan työtä ja ansiota kaikille ihmisille, tuli suurena ja mahtavana, mutta kohtasi pelkkää härkäpäisyyttä ja kiittämättömyyttä. Kaiken piti käydä niinkuin he tahtoivat eikä niinkuin hän olisi tahtonut, aina he mutisivat ja napisivat. Miten se oli oikein ymmärrettävissä, mitä he oikein tarkoittivat? Ane Maria, naapuritalon emäntä, pisti nenänsä hänen asioihinsa, olisi pitänyt lähettää koko narttu pois työstä, siihen hänellä ainakin oli valta. Mutta odottakoot! Sinä päivänä, jolloin kala on saatu kuivatuksi ja lasti ladotuksi jahtiin, heti samana päivänä hän purjehtii täältä sen pitkän tien. Mutta sattuisikohan sopiva tuuli? Hän ei jää tunniksikaan tuulta odottamaan, meren ulapalla tuuli aina, hän antaisi, maksoi mitä maksoi, varpata aluksensa Ytrepoldeniin asti, siellä on kyllä aina tuulta.

Ragna huutaa hoihkaisi jahdista, että päivällinen on valmis. Edevart heilautti kättään vastaukseksi. Hän ei pitänyt lähdöllään kiirettä, ei rynnännyt suotta oitis matkaan, ei, hän oli laivuri, hän tuli milloin katsoi sopivaksi. Ei sekään ollut oikein, että häntä tuolla tavalla huudettiin syömään, se ei käynyt päinsä; kun hänen kallis taskukellonsa näyttää tietyn tunnin ja minuutin, silloin hän lähtee. Minä nuo ihmiset häntä pitivätkään?

Kun Edevart lopultakin läksi soutamaan jahtiin, oli Ane Maria taas sanomassa, ettei Ragnalle pitänyt antaa lahjoja, se oli vaarallista.

Edevart jo suutahti ja kivahti: Pääsetkö siitä hupsuttelemasta!

Niin, minä tahdoin vain varoittaa sinua.

Sinullahan on tainnut jo olla niin monta pientä, että tuntenet ne asiat, siltä ainakin näyttää.

Ei toki! Ane Maria loi häneen kumman katseen. Ei minulla ole pieniä — enkä koskaan saakaan.

Oliko tuo tarkoitettu kuin merkiksi, kuin salaiseksi vihjaukseksi? Tarkoittiko Ane Maria tuolla, ettei hänen kanssaan tarvinnut pelätä seurauksia? Ane Marian posket paloivat, hän ei enää itkenyt, mutta oli kovin tungetteleva. Kuitenkin kaikitenkin taisi saada Edevartin päästään pyörälle, koska tämä sanoi: En ole aikonut antaa hänelle mitään, saa olla minun puolestani rauhassa.

Edevart tuli jahtiin äreällä tuulella. Ragna oli tehnyt voitavansa, mutta ei osannut olla mieliksi. Kävi selville, että tyttö oli edellisenä päivänä ostanut kauppiaasta kaikkea kamaa, hänellä oli oikein kaupungista tuotettu ostopaita, jossa oli kauluksessa kirjauksia. Mihin oli joutunut se, jossa oli ollut sarvinappi? Mene sitten vielä lähettämään häntä kauppiaaseen kymmenen talarin seteli taskussa!

Miksi et itsekin ota lautasta ja rupea syömään?

En minä — haukkasin jo odotellessani, kun sinä viivyit niin kauan.

Siitä Edevart ei tullut suinkaan lempeämmälle tuulelle. Tuo oli kunnioituksen puutetta ja kiittämättömyyttä. No niin, hänhän oli kotipaikoilla, ei häntä täällä teititelty, hän oli, kylän nuoren väen lapsuudentoveri, mutta ei hän silti suinkaan enää ollut heidän vertaisensa, muista se! hän tuumi itsekseen.

Edevart aterioi äänetönnä käyttäen kaikkia sellaisia hienouksia kuin veistä ja haarukkaa, joita oli oppinut käsittelemään Knoffin pöydässä. Saisi olla vettä pöydässä, hän huomautti.

Lähden paikalla hakemaan! Ja samassa Ragna jo pyörähti tiehensä.

Edevart olisi voinut hänet pysäyttää, eihän häntä ollenkaan janottanut, mutta hän antoi kuin antoikin tytön juosta. Tämä tuli samassa takaisin ojentaen sitä pitkää, kaitaa peltiastiaa, joka tavallisesti aina riippui nuorassa vesitynnyrin tapista. Edevart otti kyllä veden vastaan, se on totta, mutta ei malttanut olla toista vieläkin hiukan opettamatta; hän nousi ottamaan seinäkaapista juomalasin ja täytti sen, minkä jälkeen antoi ääneti peltiastian takaisin. Ragna käsitti kyllä, että hänen oli ripustettava se vanhalle paikalleen tynnyrintappiin, ja läksi tiehensä. Saman tien hän jäi kannelle.

Edevartin tullessa kannelle Ragna kysyi nöyrästi: Mihin työhön minä nyt…?

Ensin kai sinun on pestävä astiat. Ja sitten voit siivota minun kajuuttanikin.

Ragna aikoi lähteä, kun Edevart pysäytti hänet virkkaen: Tuo Ane Maria on koko otus naisekseen! Eikö hänen pitänyt olla taas terve?

Kyllä. Kuinka niin?… sanoi vain, ettet sinä ollut oikea ihminen tulemaan jahtiin ruoanlaittoon.

Vai niin sanoi, Ragna tuumi katkerasti. Tahtoiko sitten itse tulla?

Ei hän sitä sanonut.

Mutta ajatteli kuitenkin. Hän on käynyt semmoiseksi, että on ihan hulluna kaikkiin miehiin. En viitsi liata suutani semmoisilla sanoilla, mitä Karolus, hänen oma miehensä, sanoi hänestä ennen lähtöään.

Edevart souti rantaan.

Saatuaan iltapuolella työnsä valmiiksi, Ragna huutaa hoihkaisi taaskin, ja Edevart käski saman pikkupojan hakea hänet maihin. Ragna kertoi: Nyt olen siivonnut kajuutan ja pessyt portaat ja kansi-ikkunan; otin vuodevaatteetkin tuulettumaan ja piiskasin ne kannella.

Hyvä on, virkkoi Edevart.

Entä koettelitko niitä? ei Ane Maria malttanut olla sanoa pöläyttämättä.

Että koettelinko…? Mitä minun muka olisi pitänyt koetella?

Vuodevaatteita. Tokko koettelit niitä?

Senkin imisä! ärähti Ragna suuttuneena.

Sanasota oli heti valmis. Edevart koetti käyttää käskijänvaltaansa ja saada riitelijöitä rauhoittumaan, mutta siitä ei ollut apua, naiset haukkuivat toisiaan haukkumistaan hänestä vähääkään välittämättä, niin että myrkylliset sanat sinkoilivat; kalankuivaajaeukot heittivät työnsä sikseen kuunnellen nauraa hihittäen näiden toraa, ja paikalla olevat lapset oppivat vähässä ajassa moninaisia asioita. Kun Ane Maria ei voinut lakata toista ärsyttämästä, ei siitä tietenkään voinut hyvä seurata, ei ollut vältettävissä, että Ragna huutaa kirkui hampaitaan kiristellen samat sanat, jotka Karolus oli sanonut omasta vaimostaan ennen lähtöään: että tämä oli täyttymätön kuin vanha…! Ja kaikki eukot nyykäyttivät päätään Ragnan sanojen vahvistukseksi: ihan, ihan niin oli Karolus sanonut, siitä he voisivat mennä vaikka valalle! Mikä ei kuitenkaan estänyt eukkoja siirtymästä, kun pahin rähäkkä oli asettunut ja Ane Maria itki ääneensä, toista toisensa perästä tämän puolelle, sillä olihan hän sentään enemmän kuin tuo toinen, talonemäntä oli, eikä liikoja surkeillut lainatessaan heille muutaman kahvipavun kun oikein koreasti pyysi.

Edevartista ei kukaan ollut vähääkään välittänyt, ja hän jo ajatteli sanoa Ane Marialle illalla: Sinun ei tarvitse enää huomenna vaivautua työhön! Äh, kuinka hyvää olisi tehnytkään, kun olisi voinut sanoa niin, mutta Edevart ei uskaltanut lähettää ainoaakaan kättä pois työstä, hänen täytyi vain ajatella, miten saisi Poldenissa kaikki valmiiksi ja pääsisi purjehtimaan tiehensä. Mutta yhden asian hän päätti: ei Ragna eikä Ane Mariakaan astu sen päivän perästä jalallaankaan jahtiin, hän ottaa pienen poikaviikarin kokikseen, suoriutuu sitten ilman vaimoväen apua. Hän suoriutui hyvästikin, poika oli oikein sukkela, nokkela kahdentoista vanha miehen alku, oppi vähin joka lajia, hänen nimensä oli Ezra, köyhien ihmisten lapsia. Vilkas tenava sai nyt syödä vatsansa täyteen, mitä ei ollut saattanut tehdä kotona, lihoi pyöreäksi kuin papu, sitä paitsi hän oli toisten, kuivaustyössä puuhaavien poikien silmissä oikea amiraali seistessään mahtavana aluksen kannella syljeskellen miehekkäästi laidan yli mereen. He huutelivat hänelle, uskaltaako hän kiivetä mastonhuippuun kääntämään viiriä? Ei, sitä Ezra ei vielä osannut eikä jahdin mastossa viiriä ollutkaan; mutta hän harjoitteli salaa. Hän kun nukkui aluksessa, hän saattoi hiiviskellä öisin paljain jaloin harjoittelemassa, Ezra oli koko poika pelkkiä jäntereitä ja terästä.

Nyt seurasi rauhallinen kausi, kuivaustyö sujui hyvin ja kalasta näytti tulevan valkoista, kaunista tavaraa. Tuli tuohia kasojen peitteeksi ja rahoja palkkojen maksuun vielä muutamia kauniita päiviä, jolloin kalat olivat kuivamassa päivin, öin puristuksissa suurten kivien alla, pari päivää enää, hiukan onnea ja kaunista säätä — niin lasti oli valmiina alukseen ladottavaksi.

Joakim tuli kotiin nuottakuntineen. Onnenetsijät eivät nyt olleet saaneet ainoaakaan silliparvea kierrokseensa, olivat vain lojuneet Vesteraalenissa koko kesän, syöden eväitään ja haaskaten aikansa hukkaan. Mutta eivät he sitä surreet, olihan heillä vielä runsaasti rahaa, mutta eivät sentään enää kävelleet nenä aivan yhtä pystyssä kuin ennen lähtöään. Kukaan ei kuitenkaan osoittanut entistä suurempaa työnhalua. Ane Maria ei tahtonut päästää Karolusta luotaan eikä itsekään enää näyttäytynyt kuivauspaikalla. Ei, hän ei astuisi sinne jalallaankaan niin kauan kuin Ragna oli siellä! hän selitti tiukasti. Ja sitä paitsi Karoluksesta oli tullut kunnanvaltuuston puheenjohtaja, hänelle oli kasaantunut kaikenlaisia kirjoituksia ja laskutoimituksia ja muita tehtäviä, jotka oli saatava selviksi. Koskaan ei hän ollut vielä tähän asti ollut näin lujilla, tietenkin hän kutsui kunnanvaltuusmiehet koolle tupaansa, mutta kun hän ei ollut kynämies, hänen täytyi ottaa Joakim avukseen. Loppujen lopuksikin siitä koitui Edevartille monen työtätekevän käden hukka, eikä Karolus tahtonut edes lainata hänelle kahdeksanhankaansakaan, kun ei itse ollut mukana. Pelkkää vastahakoisuutta ja kiittämättömyyttä taaskin joka taholta. Ja kalat oli saatava alukseen.

Silloin Edevart lainasi muitta mutkitta Joakimin silliveneen, otti siihen miehistöksi Teodorin ja muutamia puolikasvuisia poikia, työ sujui mitenkuten, Beret ja Kleivan Josefina olivat latojina, Ezra kummankin apulaisena raataen kahden puolesta.

Sitä nyt vielä olisi puuttunut, ettei Edevart olisi uskaltanut lainata nuottavenettä!

Kerran keskipäivän aikaan, kun oli lepohetki ja kaikki istuivat ruokailemassa, syntyi kuivauspaikalla äkkiä hälinää, kaikki huusivat ja viittoilivat: Mitä Herran nimessä — katsokaa! Ezra se piti jahdissa peliään. Hän oli kiivennyt vaarallisen korkealle mastoon, ohi viimeisenkin köyden kiinnityspaikan, kapusi nyt itse latvatankoa ylös, kiipesi, kiipesi yhä korkeammalle puristaen mastoa jaloin ja käsin. Rannalla-olijat pidättivät henkeään, jotkut pikkutytöt heittäytyivät pitkäkseen maahan tarttuen käsin kiinni maankamaraan. Ezra oli kääntävinään viiriä, senkin vekara, mutta nousi vieläkin korkeammalle, mokoma hurjapää, saa vielä selkäänsä että naukuu! Poika kiipesi viirin ohi ja tultuaan tarpeeksi korkealle, laski toisen kätensä mastonnupin varaan, pitäen sitä siinä ja leväten. Kunpa olisi kunnialla kannella jälleen! Mutta Ezrapa ei aikonutkaan laskeutua alas, tuo jo oli Jumalan kiusaamista, tuon helkkarin tenavan sietää saada selkäänsä niin, että muistaa ylihuomennakin! Mitä nyt, aikoiko hän kiivetä saman tien taivaaseen asti? Älkää huutako, Herran tähden, älkää sanoko halkaistua sanaa! varoittelivat kuivauspaikalla kaikki toisiaan. Ezra hilautui ylöspäin tuuma tuumalta, hän riippui kuin apina ohuessa mastonhuipussa, joka taipui ja notkui hänen painostaan, puolet ruumiista oli huipun yläpuolella, hän aivan kuin seisoi ilmassa, yksi ja toinen ähkäisi kauhusta. Hiljaa, hiljaa! kuului joku sähähtävän hampaidensa välitse. Ezra oli päässyt määränsä päähän: hän taivutti ruumistaan hitaasti eteenpäin, asettaen vatsansa mastonnupin varaan. Siinä hän nyt makasi.

Edevart seisoi kalanlatojiensa kanssa jahdin kannella, yksikään ei hievahtanutkaan. Mitäpä he olisivat voineet tehdäkään, kun eivät kerran uskaltaneet huutaa? Edevart kiipesi neuvottomuudessaan vähän matkaa vantteja ylös ja sanoi rauhallisesti: Tule nyt alas, Ezra! Hänen äänensä värisi, hän puhui houkutellen kuin pienelle lapselle. Kyllä tulen! vastasi nallikka mastonhuipusta, — ja eikös tuo riiviö kurkoita alaspäin, kyllä oli rehellisesti ansainnut lihankipua, oikein roppakaupalla pohjoispäähänsä! Mutta vastasi vain: Hyvä! kohottaen samalla vatsansa mastonhuipun varasta. Eikä hän kauan viipynytkään laskeutuessaan mastosta, pahin paikka oli viirin kohta, mutta päästyään kunnolla köysistöön hän oli vilauksessa kannella.

Edevart läimäytti häntä korville kerran pari, se on kyllä totta, mutta teki sen hävyttömän kevyellä kädellä, aivan kuin pilan päiten. Ja samalla lupasi tuolle nuorelle hurjimukselle ottavansa hänet jahdin mukana etelään…

Lastauksen viimeisenä päivänä Karolus tuli aamulla tarjoamaan palvelustaan. Hän ei ollut voinut tulla aikaisemmin, kun oli ollut pidettävä kunnanvaltuuston kokous ja ollut kaikenlaista muutakin tärkeää toimitettavaa. Hänen vanavedessään tuli Joakim. Edevart tunsi sisunsa kiehahtavan, mutta ei tohtinut hylätä herrojen tarjousta, hän näet tarvitsi vielä miehistä apua saadakseen jahdin hinatuksi merelle, jos sattuisi tulemaan tyyni. Joakimia hän ei ollut näkevinäänkään.

Molemmat miehet tekivät työtään laiskansitkeästi, koko kesän laiskottelu ja vetelehtiminen istui vielä lujasti kiinni ruumiissa, he ähkivät ja puhkuivat tavattomasti. Illalla Edevart ilmoitti, kuten August edellisenä kesänä oli tehnyt, maksavansa seuraavana aamuna kello yhdeksältä tilin kaikille.

Koko yön Edevart istui selvittelemässä laskujaan. Hän oli surkean huono kynämies, mutta päässälaskussa sitä ovelampi ja käsitteli loistavasti kahta eri kassaa, omaansa ja aluksen omistajan. Hei vain, hän suoriutuisi leikistä äveriäänä miehenä! Aamulla hän lähetti Ezran sähköttämään Knoffille, että hän nyt lähtee liikkeelle, sitä paitsi Ezran piti silmäillä säätiedotuksia.

Kuivaustyöntekijöiden saapuessa Edevart maksoi tilin kullekin vuorostaan. Beretille ja Kleivan Josefinalle hän antoi kaupanpäällisiksi sievoisen lisäkorvauksen, sillä he olivat semmoisen ansainneet, ja kummallekin pikkusiskolleen hän myös antoi talarin kaupanpäällisiksi — kaikki oli laskettu ja harkittu edeltäkäsin ja viety eri tileille.

Puolipäivään mennessä hän oli päässyt valmiiksi. Ezra tuli takaisin ja toi tiedon säätiedotuksista: Toiveet eivät olleet kovinkaan valoisat, merellä oli tihkusadetta ja sumua. Mutta vähät siitä, he eivät tarvinneetkaan selkeää ilmaa ensi yönä, suurella Länsivuonolla ei tarvinnut pelätä ajavansa karille. Tahdotteko nyt lähteä soutamaan minut merelle? Soutamaan sinut merelle? Yötä vasten? Karolus ja Joakim olivat ihmeissään. Yötä vasten! virkkoi Edevart äskeisten sanojensa vahvistukseksi.

Hän lappoi köyden alukseen ja meni sitten Teodorin ja Ezran kanssa nostamaan ankkuria. Nähdessään, että hänellä oli tosi mielessä, miehet tulivat apuun, yrittämättä enää vastaväitteitä.

Hinaaminen kävi helpommin kuin oli osattu odottaakaan, vähän matkaa Poldenista päästyä saatiin avuksi pienoinen vihuri, niin että voivat levittää keulapurjeen, se auttoi tuntuvasti, eikä aurinko ollut vielä painunut mailleen, kun he jo olivat avomerellä.

Tultuaan alukseen palkkansa saatuaan miehet auttoivat isonpurjeen levittämisessä. Joakim oli kai odottanut pestiä viime hetkeen saakka, tiedusteli, eikö Edevartilla ollut liian vähän miehiä mukanaan, ainoastaan Teodor ja Ezra? — Ei, Edevartilla oli väkeä tarpeeksi — no niin, eipä sillä eikä sen vuoksi että Joakimia olisi haluttanutkaan mukaan, sillä hän aikoi jälleen lähteä koettamaan onneaan nuotalla. Hän mainitsi rahoistaan. Edevart antoi muutaman talarin, mutta hänen tahtoessaan enemmän isoveli sanoi pitävänsä hänen rahansa takanaan.

IX

Kaikenlaista hankaluutta ja ennen kaikkea kosolti työtä, kun oli niin vähän miehiä mukana purjehdittaessa aavoilla meren ulapoilla, mutta muuten nopea ja onnekas matka. Jahtiin ei ollut saatu mitään erikoismääräyksiä aluksen omistajalta, ja miesten aikomuksena oli alun perin, Knoffin kauppapaikkaan tultua, selvittää alus siellä ja lähteä sitten tiehensä, mutta purjehdittaessa Fosenlandetin kohdalla kävikin ihmeellisesti: vaikka oli kirkas päivä ja mainio myötätuuli, erehdyttiin väylästä, niin että tuli purjehdituksi hyvän matkaa sen ohi. Teodoria alkoi epäilyttää: etteihän vain hänen laivurinsa ollut tehnyt tätä tahallaan!

Trondheimiin saavuttiin yöllä, ja Edevart sähkötti heti aamulla. Knoff vastasi ihmeissään, onnitteli hyvin onnistuneen matkan johdosta ja antoi määräyksensä kalalastista. Aivan suotta koko kirje! Kauppiaassa Edevart sai tietää, ettei kaljaasia ollut vielä kuulunut. Siinäpä oli tieto, joka kelpasi kuulla, nuoruus ja uhkarohkeus olivat vieneet vanhasta Noremista voiton. Edevart kuuli myös parkkilaiva Solegladin tehneen paluumatkallaan Itämerellä haaksirikon, miehistö oli pelastunut veneisiin ja jo saapunut kotiin, mutta oli menettänyt kaikki.

Edevart lähti oitis etsimään Augustia. Tämä olikin helposti löydettävissä, istui ravintolassa puolihumalassa, köyhänä, vanhentuneena, kehnoissa vaatteissa. Edevartilla oli rahaa taskussa, hän oli laivuri, hän sai erikoisen huoneen itselleen ja toverilleen, ja August rupesi kertomaan onnettomuudestaan: Olen ollut haaksirikossa mukana ennenkin, ja oikein kunnollisessa, aavalla merellä, mutta tällä kertaa pitikin joutua haaksirikkoon Hanhilammikossa! Hän irvisti pilkallisesti Itämerelle. Hän puheli puhelemistaan, verraten hajanaisesti, kesken kaiken jotakin kuvaillessaan hän saattoi poiketa toiseen asiaan, mutta kaikki koski vain tätä tapaturmaa. Mikä nyt neuvoksi, pitääkö ihmisen joutua ihan puille paljaille? Arvaan sinun saaneen kirjeeni, niin että tiedät, miten minun on käynyt. Ei ole pienintäkään toivon tähteä näkyvissä, ja uskallanpa sanoa, ettei kukaan ollut päässyt niin hyvään alkuun kuin minä, muutamia päiviä vain, niin olisin istunut tällä samalla tuolilla rikkaana miehenä. Niin juuri. Ja mitäpä olisin välittänyt oikeasta rehellisestä haaksirikosta, en toki tuon vertaa, olen ollut mukana sellaisessa monesti ennenkin ja aina saanut pelastetuksi kullat ja hopeat, mutta tällä kertaa sain kiittää hyvää onneani, että edes henkiriepu säilyi.

Etkö saanut pelastetuksi mitään?

Mitäpä minä!… Oli viisi suurta laatikollista kaikenlaista tavaraa ja jalokiviä ja silkkiä, en kai voinut pistää niitä taskuun hypätessäni pois laivasta? August pudisti masentuneena päätään, hänen mielensä oli tyyten lamassa. Hän pyysi ruokaa ja syödä ahmaisi, kuten ainakin nälkiintynyt ihminen, kaiken mitä eteensä sai, ja ryyppäsi olutta päälle. Hänen suunsa jauhoi koko ajan kuin mylly: Voinenhan toki syödä vähän, vaikkei siitä olekaan mitään hyötyä. Että sainko mitä pelastetuksi? Kukaan ei saanut mitään pelastetuksi, kapteeni tuli maihin lakittomin päin, kaikki olimme yhtä puhtaita miehiä.

Etkö ehtinyt edes pistää rahoja taskuusi?

Mitä ihmeen rahoja? Ei minulla enää ollut rahoja, olin ostanut kaikella kultaa ja jalokiviä, kymmenen suurta laatikollista —

Äskenhän sanoit viisi.

Sanoinko viisi? Mutta oletko sitten unohtanut, että niitä oli vielä toiset viisi? Ja ne olivat oikein uhalla suuria, ne olivat vain toisessa paikassa laivassa. Ettäs tiedät! Ja yhteen laatikkooni olin kätkenyt kaiken hyvän lisäksi koko joukon seteleitä — ja kaikki meren hyviksi!

Edevart ei kylläkään osannut uskoa kaikkea kuulemaansa, mutta tahtoi osoittaa osanottoaan ja pudisti hänkin surullisena päätään.

Niin, oletko kuullut mokomaa! Mutta tietystikin luulet minun vakuuttaneen kaikki ja saaneen kymmenentuhatta talaria rahaa kouraani heti kun tulin kotiin? Jos sanoisin niin, istuisin tässä tuolilla valehtelemassa niin että korvat heiluvat. Olin pöllö, jätin kaikki vakuuttamatta, olin typerys ja lurjus omaa itseäni kohtaan! Hyi! Augustin täytyi aivan sylkäistä, niin hän halveksi ja haukkui itseään, oli aivan kuin hän olisi kääntynyt selin omaan itseensä ja mennyt tiehensä. — Entä jos olisin vakuuttanut tavarani? Silloin vaikka taivas olisi saanut ratketa päällemme, mutta kotiin tultuani olisi luettu rahat pöytään! Nyt luotin Jumalan onneen, minulla oli laatikoissani kunnollista tavaraa tuhansien arvosta, mutta hänpä lähettikin niskaamme myrskyt ja myllerrykset. Oliko hyvinkin ankara myrsky?

Tyhjiä kanssa! August tuhahti pilkallisesti. Olen ollut mukana paljon pahemmassakin, mutta silloin on toki ollut rehellinen myrsky; mutta mokomassa rapakossa kuin Itämeri ei sellaisesta kannata puhuakaan. Ilmapuntari laski kiivaasti, neula jäi riippumaan kuin kellon osoitin kuuden numeron kohdalle. Se oli hyvä varoitus, aloimme oitis koota purjeita, mutta luuletko meidän saaneen edes siunaaman vertaa aikaa siihen? Oli samanlaista kuin jos olisit pistänyt toisen salaa kuoliaaksi tämän ennättämättä puolustautua. Ettäkö hirmumyrsky? Minä vähät välitän pahaisesta hirmumyrskystä, niin juuri, kun olen suurella valtamerellä ja on lujan laivan kansi jalkojen alla, silloin vähättelen koko hirmumyrskyä. Mutta tämä! Ja kun sekä etu- että isomasto olivat minuutissa menneet helkkariin, niin tunsimme luissamme, että olimme myytyjä miehiä. Sellaisella hirmumyrskyllä on aina sama tapa, se nousee tuossa tuokiossa, tuskin ehdit laskea viiteen tai kymmeneen, ennen kuin se jo on niskassa, se ei kysy, pidätkö siitä vai et, ja samalla tulee silmiä puhkova pimeä. Sellainen se on, eikä siitä koskaan pääse kunnolla selville. Neiti, give me a trifle more of that meat! Neiti ymmärtää englantia. Voinhan syödä vielä hiukkasen, vaikkakin se menee ihan hukkaan, se on totta. Ei näetkös, koko onnettomuus oli se, että laiva oli laho. Siinä ei ollut lastina kovaa tavaraa, ruista vain, eikä ollut sen vertaa karia, mihin olisi saanut puhkaistuksi kupunsa, mutta sittenkin siihen repesi tämän huoneen lattian pituinen aukko. On sekin sikamaista, niin laho laiva, ettei kestä edes ruista, joka on pehmeää kuin — miten sanoisinkaan — kuin untuvahöyty. Vai pelastaa jotakin — en ymmärrä, kuinka voit puhuakaan minkään pelastamisesta. Laiva meni pohjaan kuin kivi, sama kuin jos olisit painanut iänikuisen vanhan ja ravistuneen purtilon veteen. Ei, mitäs siitä olisi tullut, kapteeni ei saanut pelastetuksi edes laivan päiväkirjaakaan. Muuten oikein helkkarin hyvä kapteeni, ja kuuluu saavan uuden laivan. Ei lähtenyt laivasta, ennen kuin seistiin vedessä polvia myöten. Veneisiin! hän sitten komensi, ja olimmehan saaneet veneet kuntoon. Mutta silloinpa yrittikin olla jo liian myöhä, oli hiuskarvan varassa, ettei myrsky riuhtaissut toista venettä venekurjista ja vienyt sitä sen pitkän tien; pysyttelimme mahdollisimman kauan laivassa, lähdimme siitä vasta kun varma kuolema oli silmien edessä, sillä laiva on kerta kaikkiaan laiva, mutta vene ei ole yhtään mitään. Niin, sait kai kirjeeni?

Ei, Edevart ei ollut saanut minkään valtakunnan kirjettä.

Kirjoitin sinulle Fosenlandetiin.

Mutta minä olenkin ollut Lofooteilla ja toin tänne eilen illalla jahdissa kalalastin.

August ei malttanut kuulla, mitä toveri kertoi, hänen oma onnettomuutensa täytti niin kokonaan hänen mielensä. Kaikki laatikot pohjaan! Ja vähällä olin itsekin mennä niiden mukana, sillä en tahtonut tulla veneeseen. Kapteeni oli jo veneessä, mutta minä seisoin yhä vain laivassa ja huusin, luulivat minun tulleen hulluksi, mutta toiset siinä hulluja olivat enkä minä, kun eivät ymmärtäneet, ettei vene ole yhtään mitään. Olen ollut pelastusveneessä ennenkin, meri oli haikaloja sakeanaan, yhdenkin neekerin puraisivat keskeltä poikki. Ihan kahdeksi kappaleeksi. Olen arka veneessä, mutta laivassa en pelkää, sitä älköön kukaan uskokokaan, mutta veneessä pelkään, toisten täytyi raastaa minut väkisin veneeseen. Olisitpa nähnyt, miten neekeri meni keskeltä kahtia; samassa silmänräpäyksessä hamuili vielä minua yläruumiillaan, sillä puoliskollaan, jossa kädet ovat. Mutta tuossa Hanhilammikossahan ei ollut haikaloja, aioit kai sanoa? Ei, sitä en ole väittänytkään, mutta en ole suotta liikkunut maailmalla, tiedän, ettei vene ole yhtään mitään, ja olisimmepa koreasti uponneet kuin tämä olutlasi, jollei ilma olisi asettunut samassa silmänräpäyksessä. Sellaisten hirmumyrskyjen tapa on sellainen, että tuuli asettuu äkkiä ja pimeys ajautuu pois suurina möhkäleinä. Kun ilma valkeni, pelasti meidät jokin virolainen laiva. Tietenkin täytyy sanoa, että se pelasti meidät, mutta emme saaneetkaan pelastetuksi muuta kuin vaivaisen ruumiimme. Niitä oli vähintään kymmenen laatikollista! Ja kaikesta venäjän kielen taidostani, jonka pänttäsin päähäni, osatakseni puhua hyvästi venättä, ja saadakseni tavarat paremmin kaupaksi, siitäkään ei ole enää apua eikä autuutta. Jos päätäni pakottaa, sanon: Uu menjaa halit galavaa. Jos tahdon saada koruni kaupaksi, levittelen ne levälleen ja kysyn: Tshevoo vam ugodno? Ja jollei kauppoja synny tai jos joku lurjus ei voi kunnolla maksaa, sanon kohteliaasti: Prashu pasjetitj menja zaftra! Koettelin tuon neidin kanssa, mutta hän ymmärtää vain englantia, niin etten osannut puhella hänen kanssaan. Eikä minulla muuten enää olekaan mitään sanomista. Mutta ajattele, miten häpeällistä: Itämeressä, makeassa vedessä, Kattegat vielä nenän edessä, emme olleet päässeet edes Skageniin asti! Sanoin vain, että olen ollut haaksirikossa ennenkin, se on minulle tuttua, voisin vaikka opettaa toisia tekemään haaksirikon. Mutta siellä! Ei, laiva oli laho; kun mastot oli poikki, se meni pohjaan kuin kivi. Ja nyt istun tässä, eikä ole pojalla mitään muuta kuin mitä näet silmiesi edessä. On kai sinulla kultasormuksesi vielä tallella?

On kyllä, mutta nyt sinä saat sen, August. Sillä nyt sinä tarvitset sitä paremmin kuin minä.

Et suinkaan aio antaa pois kultasormustasi? August oli yrittävinään väittää vastaan, mutta otti sen kuitenkin.

Edevart: Ja nyt mennään hankkimaan vähän vaatetta ylle.

August: Olisi parempi, että olisit ääneti etkä tekisi pilaa miehestä.
Onko sinulla muka sitten rahaa?

Enpä ole ilmankaan.

Kumpikin tunsi mielensä liikuttuneeksi, ja Edevart sanoi: Enhän minä tee mitään muuta kuin mitä itse olisit tehnyt minun asemassani.

Minäkö? Älä nyt turhia. En ole koskaan tehnyt hyväksesi tuon vertaa! yritti August väittää vastaan. Mutta onhan oltu toveruksia monina hyvinäkin päivinä, ja jos olisin saanut pelastetuksi kaikki laatikkoni, olisit saanut niistä runsaan osasi, sitä sinun ei tarvitse epäilläkään. Entä missä käärmesormuksesi on? Vai niin, vai sisarellasi. Mutta se oli hänelle liian suuri. Olipa kova onni, etten ottanut hänelle kerrassa kolmea sormusta, joissa oli timantteja ja kalliita kiviä, silloin kun ne vielä olivat käsissäni.

He menivät kaupungille ja hankkivat Augustille kunnolliset vaatteet, sitten he menivät jahtiin. Olipa oikein pirunmoinen onni, että sain itseni kunnollisiin tamineisiin ennen kuin Teodor näki minut. Nyt hän ainakin uskoo, että olen vielä yhtä rikas! August ei malttanut olla pöyhistelemättä Teodorin nähden ja tapailematta liivintaskuaan, ikään kuin hänellä olisi ollut siellä jotakin; sillä yhdellä ainoalla timantilla hän olisi voinut ostaa koko jahdin lasteineen päivineen!

August oli vironnut kuin paarma päivänpaisteessa, hänellä oli jo valmiina sellainen suunnitelma, että hän antaa Trondheimissa hanurikonsertin, sillä hän ehkä saisi kokoon muutamia talareita. Jos hän pistäisi kaupungille sellaisia mainosjulisteita, että hän on venäläinen haaksirikkoinen, niin varmasti hän saisi väkeä kokoon. Mutta silloin Venäjän konsulikin voisi tulla konserttiin ja huomata, että hän onkin norjalainen. August luopui konserttisuunnitelmastaan. Sitten hänen päähänsä pälkähti, että hän hankkii hautomakoneen, jollaisen oli nähnyt Amerikassa, ja ostaa tuhat munaa, jotka haudottaa kananpojiksi ja myy rikkaille kaupunkilaisille. Sanalla sanoen, August alkoi jälleen hautoa uusia suunnitelmia, ja se oli tärkeintä kaikesta. Silloin tällöin hän kyllä karvain mielin muisteli viittä — tai kymmentä — laatikkoaan, montako niitä lopultakin lienee ollut, mutta ei enää yhtä mittaa märehtinyt haaksirikkoaan.

Jahti Herminen lasti purettiin, ja Edevart maleksi miehineen joutilaana kaupungilla. Hän sai Knoffilta kirjeen; siinä oli pitkässä luettelossa tavarat, jotka hänen oli otettava mukaan säästääkseen siten rahdin. Edevart antoi listan asianomaiselle kauppiaalle ja oli sitten taas vapaa ja joutilas mies. Kun jahti oli saatu tyhjäksi, hän puhdisti ja huuhteli sen ylt'yleensä, odotti tavaroita tuleviksi, mutta niitä ei vain kuulunut. Hän kävi tiedustamassa, kauppias keksi kaikenlaisia verukkeita, miehet eivät muka olleet joutaneet toimittaa niitä. — Milloin luulette heidän ehtivän? — Thjaa, saa nähdä!

August oli pistäytynyt sen naisen luona, joka oli saanut häneltä tusinan sikarilaatikoita, mutta jättänyt ne maksamatta. Nytkään tämä ei pystynyt maksamaan niitä, kertoi August Edevartille. En tietenkään voinut mennä hänen luokseen ennen kuin sain nämä uudet vaatteet, ja vaikka nyt todellakin osasin venättä enkä hellittänyt, en sittenkään saanut rahaa nähdäkään. Ei, se nainen tahtoi vain olla minun hempukkani sikarieni palkaksi, sama juttu joka kerran kun tulen, ja hyvä niinkin, mutta enhän voi elää pelkästään sillä. Niinpä menin itse katsomaan hänen hyllyjään, mutta sikarini oli aikoja sitten myyty loppuun, nehän olivat keisarin omia sikareja, niin että voit itse arvata. Olisinhan voinut panna hänet lujille, mutta minkäs teet, kun hän alkaa joka kerta suudella ja itkeä kuin lapsi? Minulla ei ole sydäntä semmoiseen; ja tänään hän sai kultasormuksenikin.

Edevartin silmät suurenivat.

Niin, kyllähän se oli tyhmästi tehty, ja näen sinun olevan minulle suutuksissasi. Mutta minkä sille mahdoin? Ja kyllä tässä kai taas jonakin päivänä jotakin rupeaa valkenemaankin. Varmaan saan työtä teurastajanrenkinä, sillä osaan toki teurastaa ja nylkeä elukan paremmin kuin moni muu. Älä ole huolissasi! Sen taidon opin Australiassa.

Tavaroita ei kuulunut, asiasta ei tullut sen valmiimpaa, ja Edevart meni uudelleen kauppiaan puheille. Kauppias pyyteli anteeksi, hänellä oli juuri nyt työtä eikä hän siis ehtinyt puhumaan, mutta liikkeen muulta henkilökunnalta Edevart kuuli yhtä jos toistakin, mitä hän itse liitti yhteen kokonaisuudeksi: Knoff ei voinut noin vain ilman muuta saada kaikkia noita tavaroita, suurta jauhoerää sekä melkoista määrää siirtomaantavaroita, ei, hän ei voinut saada niitä ilman muuta. Knoffilta oli sähköteitse pyydetty vakuutta, ja tämä oli kehottanut kääntymään sen suuren toiminimen puoleen, joka oli ostanut kalalastin. Hyvä; mutta tuo toiminimi ei tahtonutkaan taata niin suurta tavaramäärää — koko lasti oli jo enemmänkin kuin maksettu Knoffin saamilla suurilla ennakkomaksuilla, olipa suorastaan kyseenalaista, riittäisikö kaljaasinkaan lasti peittämään niitä.

Mitä ihmettä — Edevart sai kuin iskun vasten kasvojaan: Aikoiko Knoffin asema horjua? Se jo kävi yli hänen ymmärryksensä, sitä hän olisi ajatellut kaikkein viimeiseksi. Kuitenkin kaikitenkin Knoff näytti saaneen järjestetyksi lainan, tai miten lienee ollutkaan, joka tapauksessa Edevart sai käskyn hakea tavaraluettelonsa pois ja viedä sen aivan toiselle kauppiaalle. Tämä kumarteli ja pokkuroi ja raapasi jalallaan ja selitti, että Knoff oli täysin vakavarainen! Hän lähetti oitis tavarat alukseen. Kaikki tyynni oli siis kai ollut pelkästään typerää väärinkäsitystä.

Jahti varustautui siis purjehtimaan kotiin, mutta entä August, mikä hänelle nyt neuvoksi? Hänellä oli ollut jahdissa ruoka ja asunto, mutta nyt se ihanuus loppui, eikä August ollut päässyt puuhun ei pitkään.

Jospa edes Intia ei olisi niin kaukana, tuumi Edevart mietteissään.
Sillä hän taisi vieläkin uskoa Augustin vanhoja kertomuksia.

Mutta Augustilla ei aluksi ollut niistä harmainta aavistusta, niin että hän kysäisi ihmeissään: Intiako — mitäs sinä siellä?

En minä mitään, mutta entä sinä itse? Sinullahan on siellä tavaraa vaikka minkä verran.

Niin tosiaankin, nyt August jo muisti. Pitänee tästä joskus lähteä niitä katsastamaan. Haaksirikossa menivät avaimetkin, täytyy siis tiirikoida ne laatikot auki. Vähintään kaksitoista avainta! Mitä minun pitikään sanoa: Täällä on hieno herra, joka tahtoo kirjoittaa muistiin kaikki, mitä olen elänyt ja kokenut, hän kirjoittaa sitten kaikki yhteen pötkyyn. Tapasin hänet satamassa laiturilla, puheltiin hyvän aikaa. Mutta enpä ole ennen tavannut mokomaa kirjoitusmiestä, ja olenhan kuitenkin purjehtinut maailman ympäri. Puhunpa kuinka nopeasti hyvänsä, kaiken hän pistää paperille. Hän sanoo, että siitä tulee kokonainen kirja, ja minun naamatauluni kansilehdelle. Kävimme eilen tiedustelemassa kirjanpainajalta, ottaisiko hän painattaakseen sen, ja mies lupasi ajattelevansa asiaa. Tästä lyödään rahaa kuin roskaa, niin kirjailija vakuutteli, ja itse saan käydä myymässä sitä tuhansia kappaleita joka paikassa. Saadaanpa nähdä. Mutta miksipä siitä ei tulisi jotakin, niin kirjoittaja sanoi, koska kerran Gjest Baardsen myi suurta kirjaa, jossa oli kerrottu kaikista varkauksista, mitä hän oli elämänsä päivinä tehnyt? Niin, mitäs arvelet?

Edevart ei ymmärtänyt asiasta tuon taivaallista, kirjoittaminen ei, samoin kuin ei lukeminenkaan, ollut hänen vahvimpia puoliaan, kirjat olivat hänelle vieras maailma, johon hän suhtautui epäillen ja päätään pudistaen. Mutta hän ei ollut ensi kertaa pappia kyydissä, vaan vainusi tässä vaaraa ja neuvoi toveriaan olemaan varuillaan, ettei kertoisi liikoja, siitä voisi koitua onnettomuutta, hän ehkä joutuisi tiiliä lukemaan koko loppuiäkseen.

August melkein suuttui: Häh? Ei nyt sentään sillä tavalla, ei hän ollutkaan kenen tahansa narrattavissa! Ajatus, että hän saisi olla mukana kirjoittamassa tätä kirjaa, tuntui hänestä hyvin houkuttelevalta, se varsinkin kutkutti turhamaisuutta, kun hänen kuvansa tulisi koristamaan kirjan kansilehteä ja leviäisi sen mukana joka paikkaan ympäri maan. Silloin kerrankin saisivat nähdä niin kotona Poldenissa kuin muuallakin, missä hän oli liikkunut, ja kaikki tytöt, jotka olivat vetäneet häntä nenästä, saisivat katkerasti katua uskottomuuttaan — sanalla sanoen, se ei ollut suinkaan vähäinen kunnia hänenlaiselleen miehelle!

Mutta iltaan mennessä August oli sentään ehtinyt ajatella asiaa hiukan tarkemmin ja tullut siihen johtopäätökseen, että hän luopuu koko hommasta. Kuinka helposti se kirjuri saattaisikaan onkia esiin jonkin vaarallisen tapauksen hänen elämästään? Ja tuskin hän olisi saanut sen suustaan, ennen kuin se jo olisi paperilla. Niin, ja sitten kirjaan tulisi vielä hänen kuvansakin, sehän olisi kuin jos kädestä pitäen osoittaisi häntä kaiken maailman poliisien vainukoirille. Suurkiitosta! Ei hän sentään ollut niin hullu!

August ryhtyi jälleen ajattelemaan ja aprikoimaan, laati suunnitelmia hyläten ne jo samassa, koetteli yhtä jos toistakin elinkeinoa päätyäkseen loppujen lopuksi takaisin vanhaan merimiehen ammattiinsa. Hän ei ollut suinkaan neuvoton, älköön Edevart luulkokaan, hänenlaisensa mies saisi pestin laivaan milloin hyvänsä, siitä saat olla huoleti! Mutta pitäisi päästä oikealle merelle eikä Itämerelle, sitä hän varoisi visusti! Voisiko Edevart lainata hänelle muutaman talarin? Sillä hän aikoi lähteä Bergeniin ottamaan merimiehen pestiä.

Muutaman talarinko? Kyllä. Mutta eikö hän voisi ottaa pestiä jo täällä
Trondheimissa?

Ehkäpä täälläkin. Mutta ensiksi August aikoi pistäytyä maalle, yrittämässä saada talvikaudeksi työtä jostakin maalaistalosta.

Se oli hänen viimeisin suunnitelmansa.

<tb>

Suuria muutoksia Knoffin kauppapaikalla. Edevart laski mahdottoman suuren kivisen satamalaiturin kylkeen, jossa oli nosturit ja koneet ja rautatiekiskot, kummallakin laiturilla. Yhä vieläkin siellä vilisi miehiä ja hevosia täydessä työn touhussa viimeistelemässä sitä, valtavan suuri nostokurki nosti yhdellä kertaa tusinan jauhosäkkejä jahdista, ja miehet vain nauroivat koko hommalle, niin nopeasti ja vaivattomasti kaikki kävi.

Knoff tuli jahtiin, nyökkäsi Edevartille, mutta hänellä oli, kuten tavallista, senkin seitsemän puuhaa ja hommaa ja hän jakeli käskyjään monille miehilleen: Pistä tuo nuora kiepille! Vieritä pois tästä kaikki tynnyrit, tähän tulee paljon tavaraa jahdista! Hän kääntyi Edevartiin päin kysyen: Tapasitko kaljaasin viime yönä? Etkö? Sitten se ei ole purjehtinut ohi. Ei kai sinulla ole harmainta aavistusta siitä, missä se viipyy? Taitaa olla vielä kuivauspaikoilla.

Ei se ole mahdotontakaan, vastasi Edevart. Siellä meillä pohjan puolessa jäivät kaikki alukset vielä kuivauspaikoille kun minä lähdin matkaan! Edevart oli pakahtua ylpeydestä, hän oli huomaavinaan isännän äänensävystä, ettei vanhan Noremin olisi pitänyt laskea edelleen aloittelijaa, joka oli vasta poikanen.

Sinulle olivat vähän pikkumaisia siellä Trondheimissa. Mutta kyllä minä sen kauppiaan opetin! Olisi saanut sen suuren hankinnan, mutta käyttäytyi sillä tavalla, että käännyin ilman muuta toisen puoleen. Ja hän ei kai ollenkaan harannut vastaan?

Ei toki! vastasi Edevart hymyillen. Kumarteli ja pokkuroi niin, että pelkäsin menevän keskeltä kahtia.

Edevart huomasi oitis, että tämä leikinlasku oli ollut liikaa, Knoff rypisti kulmakarvojaan tokaisten: Montako tavaramyttyä sinulla on?

Kolmekymmentäseitsemän. Ja sitten kaksisataa jauhosäkkiä.

Entä montako miestä?

Kaksi. Kummatkin pohjan puolesta.

Maksa heille palkka käteen ja anna heidän matkustaa kotiinsa. Mutta jos heitä huvittaa katsella, minkälaista suuressa kauppapaikassa oikein on, niin katsokoot kernaasti minun puolestani. Kun olet saanut lastin puretuksi, voit pitää vapaata lopun päivää. Tulet sitten huomisaamuna tekemään tiliä ja tuot samalla kassan.

Ja Knoff meni matkoihinsa.

Tuo nyt taas oli pelkkää kerskailua ja suurentelua kauppiaan puolelta. Edevart oli palannut pitkältä, tärkeältä matkalta. Hän ei olisi tarttunut mihinkään työhön enää tänään, vaikka olisi käskettykin, hän tahtoi käydä näyttämässä itseään tutuille nauttiakseen hieman siitä kunnioituksesta, jota he varmaan tuntisivat häntä kohtaan, kun hän oli laivurina suorittanut moisen miehen työn. Entä rahat? Odottiko Knoff saavansa häneltä paljonkin rahaa? Muutamia kolikoita kyllä, mutta ei niin paljoa, että olisi kannattanut puhua oikein kassasta.

Edevart maksoi Teodorille ja Ezralle heidän palkkansa, nämä tahtoivat kumpikin viipyä seuraavaan aamuun ja nukkuivat yön jahdissa. Edevart purki lastin, jutteli tuttavien kanssa, kävi maissa katselemassa kivilaiturin rakennustyössä puuhailevia muurareita. Ainoastaan toisessa siivessä oli enää vähän viimeistelemistä, muurarit laulaa hoilottivat vivutessaan kivilohkareita, työ ei ollut juuri kummempaa kuin jos olisi laulaen nostanut purjeita mastoon, kaikki kävi reippaasti ja iloisesti. Mutta Edevartilta ei voinut jäädä huomaamatta, että Knoffin vakituisen väen mieli oli lamassa, jokin salainen huoli näytti heitä painostavan. Panimomestari vilkuili arasti ympärilleen sanoessaan: Niin, täällä on sinun lähdettyäsi tapahtunut suuria muutoksia! Mutta samassa hän pudisti harmaata päätään. Joku nuori mies vastasi siihen: Kai se siitä selviää. Panimomestari huomautti: Hätäkös teidän nuorten, jotka aiotte Amerikkaan. Mutta minä olen liian vanha.

Edevart meni tynnyrintekijän asuntoon, ja pian oli tarina käynnissä. Tynnyrintekijällä ei ollut muuta työtä kuin mitä puuhaili jotakin pientä maatilkullaan. Niin, täällä on tapahtunut suuria muutoksia! hänkin sanoi. Herra tietäköön, ovatko kaikki hyväksi. Etkö käy sisään?

Etten vain häiritse sinun työtäsi.

Tynnyrintekijä hymähti: Niin tätäkö suurta maanviljelystä? Kaikkia vielä. Muuta työtä minulla ei olekaan. Tynnyritehdas seisoo.

Seisoo? Mitä ihmettä?

Täällä on moni muukin paikka seisauksissa. Veneveistämökin seisoo, työväki aikoo Amerikkaan. Pian kai leipomokin pannaan seisomaan.

Eihän sentään, minulla on kaksisataa jauhosäkkiä matkassani.

No niin, sitten siellä leivotaan vielä vähän aikaa, mutta sitten se pannaan seisomaan. Ei pelkillä jauhoilla hyvä, tarvitaan rahaa palkkoihin. Kotiopettaja lähti pois.

Tietysti Edevartille siinä selvisi, että Knoff oli joutunut vaikeuksiin. Tämän reipas ilme laivalaiturilla oli ollut pelkkää teeskentelyä. Nyt hänellä on se suuri kivinen satamasiltansa, mutta mitä hän sillä? Tavaton laituri onkin, jossa on kaiken maailman koneet ja laitteet, lastaus ja purkaus käy yhdessä hujauksessa, mutta höyrylaivat eivät käy täällä. Paljonko Edevart luuli laiturin tulleen maksamaan? Tavattomia summia! Ajattelehan vain koko rakennuspuuhaa alusta lähtien, millaiset määrät rahaista rahaa meni joka lauantai palkkoihin! Knoffin liiketoiminta ulottui monelle haaralle, toinen saattoi auttaa toista, jollei jokin niistä kannattanutkaan kaikin ajoin. Mutta syytää rahaista rahaa sillä tavalla koko kesän ajan, sitä Knoffin varat eivät kestäneet, niinkuin saattoi odottaakin.

Mistä hän on saanut niin paljon rahaa irti? Sitä en tiedä. Lieneekö hankkinut lainoja? Tai ottanut kiinnityksen tähän kauppapaikkaansa? Surullista ajatella sitä. Ja kuitenkin sanon samalla: mitä Herran nimessä hän sillä suurella satamalaiturillaan? Pelkkää komeilua ja kopeutta, hän aikoi saada vuorolaivat poikkeamaan täällä, mutta siitä ei tullut mitään.

Eikö siitä tullutkaan mitään?

Ei tullut. Sillä laiva-asemallakin on nyt suuri satamalaituri.

Eihän nyt ihmeitä!

Oli kyllä jo saatu täällä muuraustyöt käyntiin, ennen kuin siellä rupesivat verryttelemään jäseniään. Siellä se ei ollut ihme eikä mikään, oli vanhoja säästöjä, siellä on siihen varaa, ja kaupanpäällisiksi siellä rakennettiin puusta, hirsistä, eikä se tullut paljoakaan maksamaan. Ja saadakseen laitoksensa lujemmaksi ostivat hyvän joukon vanhoja rautatiekiskoja, hylkytavaraa, jotka saivat pelkällä raudan hinnalla. Siellä on ovelaa, viisasta väkeä, eivät rupea lentämään korkeammalle kuin siivet kannattavat, se heidän laiturinsa on jo kauan ollut valmiina, on tuskin kahdeksatta osaa meidän laituristamme, mutta ajaa kyllä saman asian, höyrylaivat käyvät siinä.

Mutta voitko ymmärtää, miksi laiva-asema ei ole täällä vaan siellä?
Sillä täällähän sen paikan pitäisi oikeastaan olla?

Ei sitä saada tänne niin kauan kuin vanha johtaja on paikallaan laivayhtiössä… Eivätkä muuten oikein perusta koko Knoffista. Eivät todellakaan pidä hänestä, hän on liian mahtavaa miestä, se tympäisee. Tietysti laiva-aseman olisi oltava täällä, ja kaikki sen tietävätkin: suuri, vilkas kauppapaikka ja vauras asutus kolmella puolen. Mutta turha puhuakaan koko asiasta. Ja niin kauan kuin laivayhtiössä on se vanha johtaja — sitä miestä ei lepytä enkelitkään, Knoff suututti hänet kerran kauan sitten suuressa kokouksessa —

Tynnyrintekijä selitti lopuksi, että hän lähtee ennen pitkää pois. Ei hän omasta halustaan, oli ollut täällä monta pitkää vuotta, täällä hänellä oli asuntonsa ja pikku maatilkkunsa… Mitä minun pitikään sanoa: parikin kertaa ovat olleet Doppenista täällä, kyselivät sinua.

Se mies on ihan hullu. Oliko hän taas humalassa?

Ei täällä ollutkaan kuin vaimo vain. Aikovat yrittää Amerikkaan, kuulemma, olivat pyytäneet Knoffilta matkarahoja tarjoten vakuudeksi pikku tilaansa, mutta Knoffilla on enemmän kuin tarpeeksi hoitamista omissakin asioissaan.

Mutta mitä he sitten minusta…?

Sitä en tiedä.

Edevart lähti tynnyrin tekijän luota syvissä mietteissä: Saapa nähdä, pystyykö Knoff nyt maksamaan mitä hänellä, Edevartilla, on saatavaa? Ajatella, että puheissa Knoffin vaikeuksista oli sittenkin perää, se kovanonnen satamalaituri oli nyt saattamaisillaan miehen perikatoon. Edevart oli antanut Knoffille aatteen, ja vaikkei hän ollut odottanutkaan siitä suoranaista tunnustusta, olisi sentään voinut sillä ylpeillä, mutta nyt hän ei uskaltanut vihjaista puolella sanalla sinnepäinkään, kaikki ihmiset, jotka hän oli saattanut puille paljaille, olisivat olleet oitis hänen niskassaan. Mutta ilkeää se oli joka tapauksessa, kunpa pääsisi pois, kuta pikemmin, sitä parempi.

Edevart tapasi taloudenhoitajattaren, neitsyt Ellingsenin. Tuo ruskeasilmäinen, vilkas tyttö oli tavallaan kuin hänen mielitiettynsä, he olivat kerran, pari olleet hyviä ystäviä, ja nyt hän oli ainoa iloinen ja reipas ihminen koko paikalla, puheli ja hymyili ja ilmaisi lämpimin sanoin ihmetyksensä: että Edevart olikin pystynyt suoriutumaan kaikesta! Että hän oli palannut siltä matkalta hengissä! Ja Knoff itse oli kiittänyt häntä päivällispöydässä viime viikolla. Edevartista ei ollut lainkaan vastenmielistä kuulla moista, ja pistäytyessään vähää myöhemmin leipomossa, hän huusi ääneen vanhalle asuintoverilleen: Oikein, sillä tavalla, antaa huhkia, minä toin sinulle kaksisataa jauhosäkkiä!

Hm, eivät ne kauan kestä, vastasi leipuri synkästi. Miehen palkkaa oli alennettu ja hän pelkäsi jäävänsä kohta työttömäksi. Nyt hän aikoi viikon lopulla pistäytyä Trondheimissa tiedustelemassa uutta työpaikkaa, hitto tässä pysyttelemään hukkuvassa laivassa ja odottelemaan, kunnes se uppoaisi pohjaan!

Minne ikinä Edevart tulikaan, joka paikassa vallitsi sama mielten masennus, lapsetkin, jotka pyörivät hänen ympärillään ja tarrautuivat kiinni vaatteisiin, olivat käyneet ikään kuin hiljaisemmiksi, niin Romeo poikakin, vaikka kotiopettaja oli matkustanut pois eikä hänellä siis ollut läksyjä luettavanaan.

Edevart meni kauppaan. Olet tuonut uusia tavaroita, sanottiin hänelle siellä. Pojille se oli kuin rohkaisua, vaikka heidänkin palkkojaan oli alennettu. Onpa mukavaa, kun taas saa hyllyt ja laatikot täyteen. Mutta vanhin myyjä, Lorensen, joka pystyi näkemään pitemmälle kuin muut, pudisti vain päätään, hänkin oli tuuminut lähteä Amerikkaan, mikäpä muukaan tässä neuvoksi? Edevart kehotti häntä menemään mieluummin kotipuoleensa ja pistämään siellä itse pienen kaupan pystyyn, yrittämään omin nokkinsa, mutta mies ei ottanut sitä kuuleviin korviinsa: hänellä ei ollut tarpeeksi käteistä, siihen tarvittiin käteistä rahaa!

Tuntui siltä kuin kaikki olisivat tottuneet elämään liian suurellisesti osaamatta nyt sopeutua alennettuihin palkkoihin ja niukempaan elintapaan. Toivoton tyytymättömyys oli saanut kaikki valtaansa, lempo tässä elämään pienemmällä palkalla — ikään kuin ei Amerikkaa olisi olemassa! Kaikki oli ihmisistä nurinpäin, he olivat ennen ansainneet hyvin eivätkä halunneet tyytyä vähempään, miksi ei noita hyviä aikoja voinut jatkua edelleenkin? Eihän toki yhden satamalaiturin rakentaminen voinut saattaa heitä maantielle? Kaupan vanhin myyjä Lorensen selitti tähän tapaan: Me lähdemme pois koko maasta, ei tässä muu auta. Olemme saaneet levottomuuden ruumiiseemme emmekä huoli panna vastaan, vaan lähdemme Amerikkaan mies kuin mies. Itsekin tulet vielä perästä! hän vakuutti Edevartille.

Ei. Kaikkein viimeiseksi Edevart aikoi ajatella sitä. Ei sinä ilmoisna ikänä!

Mitäs sitten aiot tehdä? Aiotko purjehtia jahteinesi Lofooteilla vielä toisena talvena? Ehkäpä se käy päinsä. Mikäli ei koko jahti ole siihen mennessä joutunut vasaran alle niinkuin kaikki muukin — sano minun sanoneeni!

Ehkäpä Lorensen oli hyvinkin oikeassa, hänhän tunsi talon ja taisi päätellä yhtä jos toistakin, mutta Edevartia hän ei tuntenut. Amerikkaanko? Ei ainakaan omasta vapaasta tahdostaan. Edevart ei ollut koskaan tullut ajatelleeksi sitä eikä tahtonut ajatella nytkään.

<tb>

Seuraavana aamuna Edevart heitti hyvästit miehilleen. Ezra ei ollut enää entinen reipas rasavilli, ojentaessaan pienen kätensä hän ei saanut kunnolla sanotuksi hyvästiä, sillä hänen huulensa vapisivat niin hävyttömästi. Hm, tuo kenkäpahus puristaa niin vietävästi! poika virkkoi painaen päänsä alas. Mutta hän oli saanut hyvän maksun, kauniit rahat taskuunsa, se sai viikarin pian unohtamaan surunsa. Onnea kotimatkalle! toivotteli Edevart, lisäten sitten: Itsekin ehkä tulen kohta perästä. Edevart meni toimistoon tileineen ja pienine, voi, niin pienine kassoineen kaikkineen. Mitenpä se olisi voinutkaan olla suurempi? Hän oli maksanut Lofooteilla kalat ja kotona Poldenissa kuivaustyöt, siihen vielä muonat, miesten palkat ja ylimääräiset maksut hinauksesta, ja Trondheimissa oli ollut pakko hankkia vähän lisää köysiä. Sitä paitsi erinäisiä yksityisluonteisia eriä, jotka oli taitavasti jaoteltu eri tileille tasaisesti yli koko kirjan ja jotka siis olivat jollakin tavoin hävinneet olemattomiin, mutta kuitenkin kaikitenkin rasittivat tilejä. Miten siis kassa olisi voinut olla sen suurempi?

Knoff irvisti hieman kärsimättömästi Edevartin kolkuttaessa oveen ja tullessa huoneeseen. Tuo saattoi olla hänen tavanomaista teeskentelyään, että näet hänellä muka oli paljon muuta ajattelemista eikä siis olisi ollut aikaa moisiin pikkuasioihin juuri sillä hetkellä. Mahdollisesti hän myös aavisti, että sekä selvitys että kassa olisivat liian köykäiset.

Ehkä tulen mieluummin hetken perästä?

Ei. Mutta konttoripäällikkö saa sitten tarkastaa laskut, voit jättää kassan tänne. Tuossako on koko kassa? hän kysäisi, kun Edevart laski pöydälle pienoisen setelinipun ja muutamia hopearahoja.

Tässä on kassa. Siinä on kaikki, mitä siitä on jäljellä.

Kaikista rahoista? Sekä niistä, jotka sait Noremilta kalojen ostoon että niistä tuhannesta talarista, jotka sait myöhemmin kuivaukseen?

Mutta Edevart oli oppinut selittelemisen ja koukkuilemisen taidon, oli oppinut sitä moneltakin, Augustilta, vanhalta Papstilta, laivuri Noremilta, kaikilta ihmisiltä, hän oli loukkaantuvinaan: Siinä on kaikki, mitä on jäljellä, voitte itse katsoa kirjasta.

Knoff oli hetkisen ääneti, selaili kirjaa, alusta loppuun ja lopusta alkuun, pysähtyi viimeisten erien kohdalle ja virkkoi: Siis kaikki palkat on joka tapauksessa jo maksettu?

Edevart: Niin. Kaikki paitsi minun omani.

Etkö ole ottanut omaa palkkaasi?

Kuinka olisin voinut sen ottaa? Enhän tiennyt, mitä aiotte minulle maksaa.

Mitäkö aion sinulle maksaa? Johan siitä sovittiin edeltäpäin:
Tavallinen merimiehen palkka, niin minä sanoin.

Siksi minä vain, kun jouduin olemaan laivurina.

Laivurina! Knoff pudisti säälivästi päätään.

Tuo jo pistätti Edevartia, mutta hän sai sentään sanoneeksi: Olinhan sentään vastuussa kaikesta.

Niinpä kyllä, vastasi Knoff kärsivällisesti, voidaan niinkin sanoa.
Mutta loppujen lopuksikin vastuu kai oli sentään minun.

Ja matka sujui kaikin puolin onnellisesti.

Knoff ei vastannut.

Edevart kysäisi äkkiä: Paljonko maksatte Noremille?

Kaljaasin laivurille, Noremilleko? Miksi sitä kyselet? Sehän on aivan toinen asia. Hän on minun palveluksessani päässyt kohoamaan ja saanut ajan mittaan yhä enemmän.

Niinpä niin! tuumi Edevart huulet tiukasti supussa.

Knoff sanoa tokaisi jyrkästi: Ei, se pysyy samana, josta sovittiin. Tavallinen merimiehen palkka. Sinulla on siis saatavana se kuudelta, alun seitsemänneltä kuukaudelta. Mutta sitten se sillinuotta!

Edevart katkerana toisen viekkaudesta: Mutta sehän oli vanha, aiotteko ottaa siitä jotakin?

Konttoripäällikköni saa katsoa, mitä se minulle aikoinani maksoi, saat tietää hinnan sitten myöhemmin. Vai vanha? Eikö se ole sama nuotta, jolla saatiin siellä pohjanpuolessa se suuri silliapaja, josta luin lehdistä?

Entä sitten? Minun käsiäni se ei ainakaan lämmittänyt, annoin näet sen pois.

Knoff selaili kirjaa sanoen äkkiä: Huomasin, ettei jahtia ole puhdistettu ja maalattu.

Minulla ei ollut siihen aikaa.

Mutta tästä kirjastahan näkyy, että olet maksanut kahden miehen palkan koko kesältä, mitä ihmettä ne molemmat miehet tekivät koko ajan, kun eivät edes saaneet jahtia puhdistetuksi eikä maalatuksi?

Edevart oli hetkisen vaiti. Niin, tässä oli nyt tilien heikoin kohta, sitä hän ei ollut salannut itseltäänkään. Eihän hänellä ollut jahdissa ollut kahta miestä koko kesän ajan, hän oli ollut ypö yksin, paitsi viime kuun ajan, jolloin hän otti Ezran kokiksi. Mutta hän oli laskenut täyden kesäkauden palkan kahdelle miehelle ja pistänyt rahat omaan taskuunsa. Edevart oli ajatellut tätä kepposta kerran jos toisenkin: Olisikohan se liian uskallettua? Olihan hän tehnyt pahempaakin. Eikö hän ollut elänyt koko kesän jahdissa kuivalla ruoalla säästääkseen kokin palkan omaan taskuunsa? Ja taas toisesta miehestä puhuen, kaikilla laivureillahan oli pohjan puolessa apulainen; että Edevart suoriutui yksin, se oli hänelle vain ansioksi. Ainoa hullu kohta oli tuo jahdin puhdistaminen ja maalaaminen, se oli tullut lyödyksi laimin, mutta se oli pikkuseikka, se ei merkinnyt yhtään mitään. Eikös Hermine ollut ehtinyt takaisin pari, kolme viikkoa aikaisemmin kuin muut alukset säästäen siten suuret rahat? Asia on niin, alkoi Edevart selittää, että minun täytyi pitää aluksessa toinen mies — vai eikö minun olisi mielestänne pitänyt saada ruoan murua suuhuni? Hän keitti ruoan ja toimitti siivouksen ja oli aina vuorostaan vahdissa, niinkuin yleensä on tapana. Toisen miehen täytyi olla pitämässä silmällä kuivauspaikan toista puolta, kun itse olin toisella. Saimme kumpikin uurastaa ja rehkiä oikein kelpolailla, siellä ei saanut miehistä työvoimaa kuin aivan vähän tai ei juuri ollenkaan, pelkkiä naisia ja lapsia kuivaustöissä, niin että kummankin täytyi olla yhtä mittaa liikkeessä, ei ollut siunaaman rauhaa, sitten oli vuorokausikaupalla tavattoman korkea nousuvesi, niin että se nousi kaloihin asti ja oli huuhtoa kaiken mennessään — kuinka olisitte luullut minun silloin selviävän omin neuvoin? En kerta kaikkiaan uskaltautunut jättäytyä yksin.

Knoff vain istui ääneti. Edevart jatkoi päästyään kerran alkuun: Mutta koska pidätte sitä niin suurena asiana, ettei jahti ole puhdistettu ja maalattu, voin jättää pois puolen kuun palkan, koska teistä näyttää paremmalta niin. Ja jos teistä yhä tuntuu siltä, etten minä muka ole saanut aikaan mitään koko kesän aikana, niin — tehkää minulle miten tahdotte!

Huoneeseen tuotiin sähkösanoma: Knoff repäisi sen auki hypähtäen samassa pystyyn. Tämä oli kerrassaan vakava uutinen: kaljaasi oli tehnyt haaksirikon…

Edevart tuli sittemmin ajatelleeksi, ettei niin pahaa jottei jotakin hyvääkin. Mitä hän oli nähnyt isäntänsä kasvoissa sinä suurena tuokiona, jolloin tämä luki sähkösanoman kaljaasin haaksirikosta? Knoff päästeli huudahduksia: Nyt tuli onnettomuus, laiva ja lasti pohjaan käden käänteessä! Nyt tuli loppu! Mutta kasvot eivät suinkaan osoittaneet surua ja huolta, päinvastoin. Oli miten oli, joka tapauksessa Knoff rupesi juttelemaan Edevartin kanssa: Voitko kuvitella? Norem ajoi kaljaasin kivelle. Se joutui hylyksi ja meni pohjaan. Mies taitaa käydä vanhaksi, en ihmettelisi, vaikka pitäisitkin häntä hiukan tökerönä, tietenkin hän on vanha kunnon mies, mutta ei mikään ruudinkeksijä, hahhahhaa! Eikö niin? Ja minä kun olin ajatellut lähettää sen kaljaasin ensi kesänä suoraan Itämerelle. Noista trondheimilaisista välikäsistä on pelkkää kiusaa ja haittaa, tuppaavat ihan pistämään vihakseni, mokomatkin. Mutta siitä tuumasta ei tullut mitään, kaljaasi meni pohjaan kuin kivi. Missä se tapahtuikaan? Vähän matkaa Villan majakan pohjoispuolella, niin tässä sanotaan. Hyvä asia sentään, että kaikki pelastuivat, ainakaan ei vanhalla Noremilla ole ihmishenkiä omallatunnollaan. Mitä minun pitikään sanoa: otat toisen miehen mukaasi ja raaputatte jahdin puhtaaksi ja maalaatte sen sitten. En tahdo nähdä sitä uuden laivalaiturin kupeessa sen siivoisena. Ei puhettakaan —

Nyt Knoff jo olisi saanut lopettaa, tuumi Edevart itsekseen, mutta miespä alkoi käydä liiankin luottavaiseksi lisätessään vielä pari sanaa: ja mitä se merkitsi? Eikö haaksirikko vaikuttanut Knoffiin sen enempää, saattoiko hän heti kohta ruveta puhumaan muista asioista ikään kuin ei mitään olisi tapahtunut? — Et kai poikennut laiva-asemalla eilen tullessasi? hän kysyi. Et siis tiedä, että ovat sinnekin saaneet suuren laiturin. Sinun pitäisi pistäytyä katsomassa sitä.

Voinhan kyllä käydä.

… pelkkä puulaituri, muuten, Knoff jatkoi. Kuuluvat naulanneen sen kokoon, olkoon se heille sallittu…

Tynnyrintekijän ja kaikkien muidenkin mielestä Knoffin tarkoituksena oli lyödä kovasti rahaa haaksirikosta. Riippui siitä, miten hyvässä vakuutuksessa kaljaasi ja lasti olivat, mutta jos he vähänkin tunsivat Knoffia, hän oli varmasti vakuuttanut ne ainakin kaksinkertaisesta arvostaan, jollei muunkaan vuoksi niin ainakin pöyhkeilynhaluaan, jottei kukaan pääsisi sanomaan, että hänellä oli kehno laiva ja mitätön lasti. Hänen piintynyt turhamaisuutensa oli siis kerrankin ollut hyödyksi, hän ei nyt valitellut, ei pistänyt enää mitään töitä seisomaan, vaan maksoi lauantaina jokaiselle miehelle täyden palkan.

Ihmeellistä! Se, että Knoff näytti taas päässeen jaloilleen, että hänen laiturinsa oli täynnä jauhosäkkejä ja hänen myymälänsä hyllyt täyttyivät uusilla tavaroilla, vaikutti sekä taloon että koko ympäristöön. Ihmiset kävivät kuin vilkkaammiksi, uusi toivo näytti syttyneen mielessä. Edevart ei paljonkaan huomannut muutosta, kun uurasti päivät jahdin puhdistus- ja maalauspuuhissa nukkuen yönsäkin siellä. Mutta kerran lauantai-iltana hänen apulaisensa, nuori poika mainitsi sinä iltana taas tanssittavan suuressa tuvassa. Eikö Edevartkin aikonut lähteä maihin? Haakon Doppen oli tullut pelimanniksi.

Edevart ei uskaltanut ajatellakaan, tekikö hänen mielensä tanssiin vai oliko tekemättä, mutta hän oli vahingosta viisastunut eikä huolinut mennä syyhymättä saunaan. Ei, hän pysyisi visusti poissa sieltä, muuten tulisi kuitenkin taas tappelu. Hän huomasi pojan puheista, että hänen täytyi olla varuillaan, että hänellä epäiltiin olevan joitakin vehkeitä Doppenin emännän kanssa, mutta Haakonista hän saattoi puhua vapaasti: Vai niin, vai oli Haakon Doppen täällä? Ostaisi kai taaskin säkkiinsä tavaroita? Milloin hän tuli? Vai aamulla? Sitten mies tietystikin jo on humalassa? — Ei ole, vakuutti poika, hänellä ei nykyisin ole millä juoda. — Edevartin täytyi saada kysellä Lovise Magretesta, tietysti hänen täytyi kysellä, mutta käyttäen tästä toista nimeä, jottei tuntuisi olevan kysymys juuri hänestä, vaan pikemminkin jostakusta toisesta: Oliko Haakon yksin, vai oliko hänellä joku lapsista mukanaan? — Poika: Sitä en tiedä. Tarkoitin, että oliko hän sen viimevuotisen punatukkaisen tytön matkassa? Severine kai sen tytön nimi oli? — Eikö mitä! Hänellä on vaimonsa mukanaan, vastasi poika tuijottaen Edevartiin.

Edevart pysyi jahdissa. Hän oli puhunut tarpeeksi, ennen aikaan hän olisi varmasti pannut henkensä alttiiksi Lovise Magreten vuoksi, nyt hän vaati itseltään että käyttäytyy kuin aikamies — ymmärrätkö? Millainen narri hän olikaan ollut, oli kuvitellut mielettömiä, liehunut kuin rauhaton sielu Poldenin ja Fossenlandetin väliä. Tuo nainen ei merkinnyt hänelle enempää kuin pahainen pensas kotitanhuoilla. Hänellä oli kaksi lasta, mitäpä Edevart heistä? Ja hän oli sitä paitsi naimisissa…

Tunnit kuluivat, Edevart sytytti tulen lamppuun. Hän ei uskaltanut oleskella kannella, hänet olisi voitu nähdä sieltä, ja silloin ihmiset olisivat heti olleet valmiit selittämään, minkä vuoksi hän ei ollut mennyt maata. Mutta taas kului tunti tunnin perästä, yö venyi pitkäksi eikä hän voinut enää istua kajuutassaan kuin vankina, tietysti hän uskalsi oleskella kannellakin, sitä nyt tässä vielä puuttuisi! Tottahan hän uskalsi tallata aluksensa kantta, tämähän oli hänen oma jahtinsa. Mutta koskaan eivät tunnit olleet tuntuneet niin pitkiltä eikä hänen hyvä taskukellonsa käynyt niin hitaasti, vaikka hän käveli kannella kävelemistään. Entä jos hän menisi maihin ja piipahtaisi talossa? Ei, sanottu!

Hän huomasi joutuneensa takaisin kajuuttaan ja istuutui torkkumaan.

Askelia kannella. Edevart saattoi uskotella itselleen, ettei ollut odottanut niitä, olipa olevinaan hämmästynytkin. Kuka saattoi tulla näin myöhään? — Mutta kyllähän hän oli odottanut Lovise Magretea. Eikö tämä ollut käynyt kyselemässä häntä tynnyrintekijältä?

Edevartia ihmetytti vain, ettei tulijalla tuntunut olevan kiirettä laskeutuessaan portaita alas. Tämä tulija ei näyttänyt liikkuvan salaisilla teillä, ei, tervehti häntä kädestä pitäen pyydellen tuloaan anteeksi. Etkö ole vielä mennyt maata? hän sitten kysyi osaaottavasti.

Edevart oli olevinaan tavattomasti kummissaan käynnistä, ei se ihmetyttänytkään Lovise Magretea, niin tämä itse sanoi. Hän otti povestaan paperin, pidellen sitä kädessään.

Ensin Lovise Magrete puhui Edevartista, ylisteli häntä aikamieheksi, joka oli varmaan koko maan nuorin laivuri. Hän katseli ympärilleen, tuumi, että oli niin mukavaa ja kodikasta, kajuutta oli siisti ja soma, lampunlasikin oli puhdistettu.

Uskallatko tulla tänne? kysyi Edevart.

Uskallan kyllä.

Lovise Magrete oli ihmeen lempeä ja hiljainen, siitä oli kulunut vuosi kun Edevart oli asunut hänen luonaan, hän oli ehkä vielä viehättävämpi kuin silloin, suu oli hellempi, se värähteli hiukan. Mitä Edevartin piti sanoa? Kyselipähän lapsista, suudellen häntä vähän päästä. Oli ihanaa suudella Lovise Magretea niinkuin ennenkin, tämä otti rehellisesti vastaan hänen hyväilynsä. Lovise Magrete!

Lovise Magretella oli asiaa, niin tämä itse sanoi, eikä Edevart voinut torjua tulijaa luotaan. Tietystikin hän oli heti oivaltanut, mihin toinen tähtäsi, mutta oli väliin uneksinut hurjia unia aivan muusta: että Lovise Magrete tahtoi jättää koko Doppenin oman onnensa nojaan ja tulla hänen luokseen, olla hänen kanssaan, elääkseen ja kuollakseen hänen rinnallaan. Hurjia unelmia — nyt tämä nainen pyysi auttamaan itsensä ja perheensä Amerikkaan! Sanoi, kuten asia olikin: että se olisi suuri hyvä työ, he olivat turhaan pyytäneet apua Knoffilta ja kaikilta ihmisiltä, ei kukaan koko maailmassa ollut ollut niin hyvä kuin Edevart. He antaisivat pantin, kas tässä paperi, he kirjoittavat sen huomenna valmiiksi ja pistävät siihen nimensä alle kumpikin, sekä Haakon että hän, he tekevät vaikka mitä. Heidän elämänsä oli perin tukalaa, Haakon oli silloin kerran poissaollessaan opetellut levysepän ammatin ja osasi valmistaa mitä somimpia tavaroita, kuten siivilöitä ja peltisiä mittapuikkoja ja kauhoja, mutta niistä ei ollut muuhun kuin panna tuvan seinään riippumaan, sillä kukaan ei käynyt Doppenissa ostamassa mitään, se oli niin syrjässä. Niin että he olivat kovin tiukalla. Eikä kukaan koko maailmassa ollut Lovise Magretelle ollut niin hyvä kuin Edevart.

Nainen sanoi kaiken yhteen hengenvetoon, ikään kuin peläten saavansa oitis kieltävän vastauksen. Nyt Edevartin oli asia ratkaistava. Lovise Magrete tarttui hänen käteensä.

Edevartista tuntui kieltämättä hieman imartelevalta, kun tuo toinen luuli häntä niin rikkaaksi ja mahtavaksi, mutta hän ravisti päätään kuulemalleen.

Etkö siis voi?

En voi.

Lovise Magrete lysähti kasaan kuullessaan sen sanan: Ei, en minä sitä…

Edevart kysyi: Miksi ette voi olla kuten ennenkin, sinä kudot kankaita ja hän — niin no, hänhän ei ole koskaan pannut tikkua ristiin?

Asia on sillä tavalla, että täällä kaikki hänet tuntevat ja tietävät kaiken, hän ei voi tavata ainoaakaan ihmistä, joka ei sitä tietäisi. Ja kuitenkin hän teki kaiken minun tähteni, joutuen koko juttuun ilman omaa syytään, mutta kukaan ei ajattele sitä. Mutta hän arvelee, että olisi paljon parempi olla uudessa paikassa, missä kukaan ei häntä tuntisi, silloin hänestä tulisi aivan toinen mies. Sillä hän on kunnon mies.

Minulta jäi Doppeniin rautakanki, onko hän sitä käyttänyt ja vääntänyt loput kivet pois niitystäsi?

Äänettömyys.

Onko hän käyttänyt rautakankea, kuuletko kun minä kysyn?

Ei ole, sillä hänhän on oppinut uuden ammatin, ja jos hän vain pääsisi toiseen maahan —

Edevartin päähän pisti oiva tuuma: Niinpä anna hänen mennä yksin!

Mutta kaikessa avuttomuudessaankin Lovise Magretella oli sentään jonkin verran johdonmukaisuutta ajatustensa kulussa. Edevartin ehdotus oli mahdoton, hän puheli nöyrästi ja kiertelemättä: Asia on nyt niin, että Haakon tahtoo minut ja lapset mukaan, olemmehan naimisissa, niin että meidän on elettävä yhdessä. Niin asia on. Ja ilman meitä hänen olisi vaikea pysyä kunnollisena.

Edevart kaksimielisesti: Niin, ilman sinua voi muidenkin elämä käydä vaikeaksi. Mutta siitähän sinä välität viisi, kuten kuuluu ja näkyy.

Ei! Ei! Ei! Ja Lovise Magrete heittäytyi hänen rintaansa vasten. Minä olen onneton sinun tähtesi enkä voi ymmärtää, mitä meidän on tehtävä. Sano sinä!

Edevart toisti äskeiset sanansa: Niinpä anna hänen mennä yksin!

Pitkä äänettömyys. — Miten se voisi käydä päinsä? kuiskasi Lovise Magrete pudistaen päätään. Minun kävisi hullusti, emme voisi pitää sitä ihmisiltä salassa. Ei, sitä ei voi ajatella.

Edevart: Sinä siis pyydät minua auttamaan itsesi pois luotani?

Äänettömyys. — En ymmärrä! mutisi Lovise Magrete epätoivoissaan.

Edevart avasi napin hänen hameensa miehustasta. Lovise Magrete salli sen tapahtua, mutta Edevartin yrittäessä avata toista Lovise Magrete suuteli häntä hellästi ja istuutui takaisin penkille.

Etkö sinä ehkä ehdi!

En! En ehdi! Hän tietää, missä minä olen.

Edevart huudahti: Tietääkö hän sinun olevan minun luonani?

Tietää. Hän itse pyysi minua tulemaan sinun luoksesi. Voi, ei hän ole niin paha kuin luulet.

Minusta hän tuntuu pahemmalta kuin ensin osasin uskoakaan! mutisi
Edevart ällistyksissään.

Lovise Magrete: Ei, hän on vain niin masennuksissaan, emme saa apua mistään, ja antaisimme koko Doppenin siitä hyvästä; tässä se on sanottuna, jos tahdot lukea. Hän käski minun tulla kysymään sinulta. Eikä hän ajatellut mitään — mitään muuta.

Sama, mitä hän ajattelee. Eikö niin?

En tiedä.

Taas kuuluu kannelta askelia, hapuilevia askelia. Lovise Magrete heristää korviaan pelästyneen näköisenä, Edevart ei välitä siitä tuon taivaallista, vaan jatkaa: Ei, sinä et välitä minusta hitustakaan.

Voi, kyllä minä — minä rakastan sinua. Tuolla kannella on joku.

Tahdot vain lähteä pois yhdessä hänen kanssaan. Sitä sinä tahdot etkä muuta.

Mitä minun pitää tehdä? Ei minunkaan ole helppoa, kolme lasta —

Joko niitä nyt on kolme?

Toinen vastaa, luoden silmänsä maahan: Jo on. Mutta viimeinen ei ole hänen.

Vaikka askelten kopina kannella käy yhä kovemmaksi saattaen ennustaa uhkaavaa vaaraa, Edevartin mielen valtaavat naisen viime sanat niin kokonaan, että hän vain kysyy aivan kylmästi ja järkevästi: Mistä tiedät, ettei se ole hänen?

Lovise Magrete hymyillen hämillään: Tiedän sen ihan varmasti!

Edevart sai hiukan ajattelemisen aihetta. Hänen kasvonsa kävivät harmistuneen näköisiksi, kun joku kuului samassa naputtavan kynnellään kajuutan kansi-ikkunaan häiriten häntä kesken kaiken; hän kivahtaa kiukustuneena: Tiehenne sieltä ylhäältä!

Kuka se on? kuiskaa Lovise Magrete.

Olipa kuka tahansa, sen naisen on lähdettävä tiehensä!

Naisen? Kuka nainen aikoo tulla tänne sinun luoksesi?

En tiedä. Varmaan neitsyt Ellingsen.

Vai niin, vai neitsyt Ellingsen.

Käyn katsomassa. Istu sinä hiljaa täällä paikallasi, ettei hän näe sinua.

Edevart harppasi kannelle ja seisoi seuraavassa silmänräpäyksessä silmätyksin Haakon Doppenin kanssa.

Haakon tervehti kuiskaten: Minä vain ajattelin… Onko hän vielä täällä? Anteeksi se menneenvuotinen, anteeksi… tässä käsi!

Edevart oli kovin ihmeissään miehessä tapahtuneen äkillisen muutoksen johdosta, tämä seisoi siinä kuin avunpyytäjä, kuin kurja raukka. Viinan löyhkä tuntui pitkän matkan päähän.

Mitä tahdot?

Mitäkö tahdon? Onko Lovise Magrete vielä tuolla? Tahdoin vain auttaa häntä pyytämään sinua, mutta älä Herran tähden kerro minun olleen täällä! En tahtonut antaa hänen olla yksin pyytämässä, se olisi käynyt hänelle liian raskaaksi, siksi minä tulin. Minä istun tuvassa soittamassa siihen asti, kunnes hän tulee. Olemme kovassa hädässä, auta meidät pois täältä, saat koko Doppenin kaikkineen päivineen. Oletko lukenut, miten me aiomme kirjoittaa kauppakirjan? Et varmastikaan kadu kauppojasi, hän tuo sen sinulle huomisaamuna varhain. Älä Jumalan nimessä kerro, että minä olen ollut täällä, sano, että se oli joku muu, ja nyt minä lähden heti tieheni, pistäydyin vain tänne lyhyeksi hetkeksi. Anteeksi se menneenvuotinen, tässä käsi!

Haakon Doppen huojui pian laiturilta maalle häviten pimeään.

Senkin humalainen porsas, tahtoi tietenkin tulla katsomaan olinko yöpukimissa, tuumi Edevart laskeutuessaan takaisin kajuuttaan. — Kolme lastako? hän sitten kysyi, sanoitko saaneesi kolmannen?

Kyllä.

Milloin sen sait?

Lovise Magrete mainitsi kuukauden ja päivän, mutta ei tehnyt siitä mitään numeroa, ei käyttänyt sitä aseena Edevartia vastaan. Jahdissa käynyt ihminen sen sijaan piti häntä vieläkin levottomuuden vallassa, joten hän kysäisi:

Saitko sen naisen lähtemään pois?

Sain kyllä — sen naisen pois.

Olin niin peloissani, kuiskasi Lovise Magrete, että aioin jo mennä piiloon vuoteeseesi. Mitä, hänkö siis käy täällä luonasi?

Oikein ajateltu, sanoi Edevart siihen. Mene vain vuoteeseen!

Lovise Magrete ei sitä kuullut, kyseli vain neitsyt Ellingsenistä: Oliko hänen tapana käydä täällä öisin? Äänessä ei ollut vähintäkään katkeruutta, hän istui vain mietteissään, pää riipuksissa. Edevart vastasi vältellen, neitsyellä oli tänä iltana ollut asiaa, muuten hän ei koskaan käynyt täällä. Mutta Lovise Magrete, ole sinä nyt niinkuin silloin kerran, riisu yltäsi! Katso tätä kaunista valkoista tyynynpäällistä!

Lovise Magrete istui yhä ajatuksiinsa vaipuneena, kertaakaan edes katsahtamatta Edevartiin.

Tämä kivahti lopulta kärsimättömästi: Sano suoraan, että tahdot vain päästä pois minun lähettyviltäni.

Minäkö? Ei, tahdon olla koko elämäni ajan sinun kanssasi. Voi hyvä
Jumala, etkö sinä ymmärrä —

Edevart tunsi itsensä säälittäväksi omissa silmissään, ja nyt, taipuessaan ja luvatessaan auttaa Lovise Magreten maasta pois, hän ei tuntenut omaa ääntään. Hän oli kyllä ajatellut asiaa, se merkitsi hänelle suurta onnettomuutta, tavatonta vahinkoa, mutta hän ei välittänyt siitä. Olkoon sitten vaikka niinkin, vaikka hukka periköön, hän auttaa rakastettuaan, antaa hänelle kaikki rahansa, onko hän sitten tyytyväinen?

Oih! Lovise Magrete heittäytyi voihkaisten Edevartin kaulaan. Mies tunsi hänen povensa aaltoavan, tunsi hänen suudelmiensa polttavan kuumempina kuin koskaan ennen. Hän soperteli kiitoksia, puhutellen häntä hyväilynimillä: Oma pojuseni, oma rakkaani, Jumala sinua siunatkoon!

Edevart yritti tällä huumauksen hetkellä jälleen avata Lovise Magreten vaatteita, mutta tämä ei halunnut sitä vaan purskahti itkuun. Hämmästyneenä ja suuttuneena Edevart sysäsi hänet luotaan ja sanoi töykeästi: Hyvä! Tee kuten tahdot.

Voi kyllä minä tahdon! Kunhan vain autat meidät pois täältä!

Siis sen vuoksi vain. Edevart tokaisi jurosti: Olenhan luvannut auttaa sinua. Kas tässä, saat kaikki minun rahani! Hän repäisi lompakkonsa auki ja paiskasi setelinipun pöytään: Voit itse laskea ne!

Ei — kuinka paljon siinä on?

Laske itse, etkö kuule kun sanon?

Ei! Ei! Edevart, miten paljon siinä on?

Tämä mainitsi summan.

Ei maailmassa! huudahti Lovise Magrete käyttäen vanhaa tunnettua huudahdustaan, olen sinulle kiitollinen elämäni loppuun asti. Siinä on enemmän kuin olimme uskaltaneet toivoakaan saavamme Doppenista. Voitko antaa pois kaikki rahasi? Ei, kuule, sinun pitää ottaa osa takaisin!

Ota rahat, kuuletko! komensi Edevart tylysti.

Odottiko hän nyt naisen silmänräpäyksessä antautuvan? Hän odotti kauan, mutta mitään sellaista ei kuulunut. Lovise Magrete ojensi hänelle paperin luettavaksi, hän heitti sen pöydälle. Lovise Magrete lupasi tuoda aamulla varhain oikean paperin.

En välitä siitä, vastasi Edevart yhä odottaen. Lovise Magrete ymmärsi kyllä, mitä toinen odotti, purskahti taas itkuun ja rupesi availemaan pukuaan.

Edevart: Miksi itket? Muistan kerran, jolloin et itkenyt ollenkaan.

En, enhän minä itke! puheli Lovise Magrete hädissään. Näethän itsekin, etten minä itke… riisun heti paikalla… Hän itki yhä rajummin, suuret vesikarpalot tippuivat silmistä mutta hän koetti olla olevinaan touhuissaan, ikään kuin itsekin olisi tätä halunnut.

Edevart ponnahti pystyyn sydänjuuriaan myöten loukkaantuneena, kietaisi rajusti vaatteet toisen ylle, tarttui hänen käsivarteensa ja tiuskaisi: Ota rahat ja lähde rauhassa! En tahdo tehdä sinulle pahaa.

Lovise Magrete koetti lepytellä häntä, vaikeroida helliä sanoja, mutta Edevart kiipesi kiivaasti edellä portaita ylös. He tulivat yön pimeyteen. Lovise Magrete selitti rukoillen: Kuule Edevart, minä en voinut.

Etkö voinut?

En, en tänä iltana. Kadun sitä niin. Vai et voinut? Olit siis asettanut kaikki siten edeltäpäin?

Ei, en minä tahtonut, mutta Haakon tahtoi, että tekisin niin. Mutta kadun sitä.

Äänettömyys. Lopuksi Edevart sai sanoneeksi: Mutta miksi et sanonut sitä oitis tuolla alhaalla?

En voinut sanoa. Sillä siellä — siellä oli niin valoisaa.

X

Kesä alkoi kallistua syksyyn, Edevart oli saanut jahdin kuntoon ja oli jälleen auttamassa kaupassa. Kauppa kävi hyvin jonkin aikaa, mutta sitä mukaa kuin hyllyt ja laatikot tyhjenivät eikä uusia tavaroita tullut entisten tilalle, kaikki huomasivat Knoffin olevan nurin menossa. Satamalaituri oli kylläkin saatu valmiiksi työväki ja hevosmiehet olivat kaikki lähteneet pois, mutta se sai paikan tuntumaan yhäkin tyhjemmältä eikä suinkaan vaikuttanut mieliä virkistävästi. Vanhin myyjä Lorensen oli sanoutunut irti Knoffin palveluksesta ja varustautui kaikin voimin Amerikan matkaan päästäkseen lähtemään ennen talven tuloa. Kaksi muuta kauppa-apulaista lähti hänen mukaansa. Myös maaseudulla varustautuivat monet nuorukaiset seuraamaan heidän matkassaan Amerikkaan, heitä kertyi iso joukko, oikea siirtokunta, doppenilaistenkin oli määrä lähteä samassa joukossa.

Vallitsi oikea Amerikan kuume.

Knoff piti mokomaa kulkutautia pilkkanaan, sanoi sen olevan aivan aiheetonta ja väitti maastalähtijöiden vielä aikoinaan katuvan sitä katkerasti. Mutta kukaan ei enää kallistanut korviaan Knoffin puheille, hän oli menettänyt kaiken ennen nauttimansa kunnioituksen ja vaikutusvallan, itse vanha laivuri Noremkin pudisteli kotiin tultuaan päätään isäntänsä huonoille asioille: Hän hävitti itsensä tuolla laiturinrakennuksellaan, ei liene enää apua siitäkään, että minä päästin kaljaasin joutumaan haaksirikkoon.

Koko suuri, vilkasliikenteinen kauppapaikka oli kuin hajaannuksen ja häviön partaalla, vain sen isäntä itse enää käveli pää pystyssä. Satamalaiturin rakentaminen oli vienyt häneltä kaiken, mutta hän ei vain hellittänyt. Konttoripäällikkö oli saanut eron, leipuri aikoi lähteä pois ennen joulua, taloudenhoitajattaren, neitsyt Ellingsenin oli tultava toimeen yhtä palvelijatarta vähemmällä.

Edevart tunsi olonsa ikäväksi ja halusi pois. Hän tunsi olevansa rahaton mies, lompakko oli aivan laihana, hän ei ollut antanut pois ainoastaan kaikkia omia rahojaan vaan vieraatkin; Joakim veli karhusi häntä ennen pitkää. Tosin kyllä Edevart oli saanut rahojensa vakuudeksi Doppenin, hänellä oli kuitattu kauppakirja taskussaan, mutta Joakim ei kuuna päivänä ymmärtäisi mokomaa kauppaa, tuskin Edevart itsekään sitä ymmärsi. Mitä ihmettä hän Doppenilla? Niin, ennen aikaan kyllä, mutta nyt -?

Tuli päivä, jolloin Amerikkaan menijöiden oli määrä lähteä. He kokoontuivat kaikki laiturille, mistä iso vene vei heidät laiva-asemalle. Kaikilla siirtolaisilla oli mukanaan tavaroita, kenellä enemmän, kenellä vähemmän, Haakon Doppenilla oli niitä varsin runsaasti, sitäpaitsi vaimo ja kolme lasta, mutta erikoisen hyvää huolta hän piti muutamista säkeistä, joiden päälle ei millään muotoa saanut istua. Niissä oli hänen tekemiään läkkiastioita, jotka hän yritti saada myydyksi Trondheimissa. Retkeläisiä oli neljätoista miestä ja viisi naista, sitä paitsi iso joukko lapsia, vene tuli täyteen lastiin.

Edevart pysytteli tahallaan hyvästijätön hetkellä poissa rannalta, seisoi vain panimon tiellä odottamassa. Vasta nähtyään veneen ehtineen vähän matkan päähän rannasta hän asteli hitaasti laiturille. Veneessä näkyi joku naishenkilö kohottautuvan seisoalleen ja huiskuttavan kättään hyvästiksi, Edevart vastasi huiskutukseen. Hän oli kuin lamautunut, häneen ei koskenut kovinkaan kipeästi, vaikka tuo toinen lähtikin pois.

Knoff ja laivuri Norem seisoivat laiturilla. Edevartia ihmetytti kun näki isännän siellä, tämä ei nähtävästi aikonut piilotella, ei toki sinnepäinkään! Pyörähtäessään ympäri kannoillaan hän virkkoi kuin ohimennen: Pitää hommata tänne pari suurta lyhtyä, jotta laivat näkevät paremmin purkaa lastia pimeässä!

Norem katsoi pitkään hänen jälkeensä pudistaen päätään. He puhelivat hetken aikaa Knoffista. Norem pelkäsi tämän menneen vähän kuin sekaisin: Kuulitko, mitä hän sanoi? Että hän muka aikoo hankkia tänne laiturille pari suurta lyhtyä! Niin, kyllähän häneltä voi syntyä sekin hullutus. Mutta rahaa sekin kysyy. Ja juuri hetkistä ennen oli pyytänyt nimeäni vekseliin.

Ohoh! Ei kai sentään?

Niin, mitäs sinä siitä ajattelet? Laivanisäntä pyytämässä laivurinsa nimeä vekseliin!

No annoitko?

Laivuri Norem: Että annoinko nimeni? En minä toki niin hullu ole. Yhtä hyvin olisin voinut lähteä Amerikkaan menijöiden mukaan. Mutta minulla on sentään, Herran kiitos, sen verran omasta takaa, että elän kotonakin.

Nyt minä en enää osaa sanoa mitään, mutisi Edevart itsekseen. Norem kysäisi: Olet kai jo saanut palkkasi? En ole saanut. Ei ole vielä tehty tiliä. Entä sinä?

Minäkö? Totta kai! Ensi työkseni pelastin oman osani. En kuivannut kaloja kauempaa kuin rahat riittivät.

Edevart astui askelen taaksepäin: Sinun kalasiko siis eivät olleetkaan kuivatut silloin kun lähdit kotimatkalle?

Eivätkä olleet. Kaikkia vielä! Mutta mitäpä niitä kuivaamaan, kun niiden kerran oli määrä mennä meren pohjaan!

Edevart lausui melkein kuiskaten: Pitikö niiden siis mennä meren pohjaan!

Norem: Niin minä sen ainakin ymmärsin. Sano minun sanoneeni!

Ei ollut lainkaan varmaa, että Norem oli esittänyt asian niin kuin se todella oli. Edevart erosi hänestä mieli katkerana. Tuo vanha kettu oli varmaan tässäkin tapauksessa pelastanut ennen muuta oman nahkansa antaessaan huomata, että oli päästänyt kaljaasin kivelle toisen käskystä. Edevartista tuntui ensi kerran siltä, että Noremissa oli jotakin ilkeää ja pahaa, tämän harmaa, villava niska oli liian paksu, sen päällä lepäsi liian monien syntien paino; mies oli kovin varma itsestään ja häpeämätön, puheli peittelemättä konnankoukuistaan, kehuskelikin niillä. Toivoisinpa hartaasti, että koko ukko jo olisi kuollut ja kuopattu, tuumi Edevart itsekseen, hänhän se minut opetti pimittämään talvella kaksikillinkisiä, ja mitä hyötyä minulla nyt on varastamastani?

Mutta Knoffista Edevart ajatteli kaikesta huolimatta toisin: tämäkin oli ollut mahtavuutensa päivinä kelmi ja ovela veijari, nyt hän oli sotkeutunut kiusallisiin vaikeuksiin, mutta vielä tänäkin päivänä hänen turhamaisuutensa rehotti yhtä suurena ja kukoistavana kuin ennenkin kohoten korkealle yli tämän matoisen maailman mataluuden. Edevart ei ollut itsekään selvillä siitä, miksi hän oikein rupesi tuntemaan sääliä Knoffia kohtaan, ehkä tunsi itsekin olevansa hieman syyllinen hänen tuhoonsa, sitä paitsi hänessä oli vielä jäljellä kansanihmisten kukistunutta suuruutta kohtaan tuntemaa sääliä ja armeliaisuutta. Hän muisti lapsuusvuosiltaan, kuinka kotipuolessa oli joku juopotteleva nimismies erotettu virastaan. Edevart oli itkenyt raukan kovaa kohtaloa ja rukoillut Jumalaa hänen puolestaan. Päättäen siitä, mitä hän oli kuullut eri tahoilta, Knoffin asiat tuntuivat tosiaan olevan aivan hullulla tolalla, rouva Knoff oli laihtunut ja vanhennut verrattuna siihen, mitä oli ennen ollut, sillä hänen täytyi auttaa neitsyt Ellingseniä taloudenpidossa. Knoffilla itsellään oli kyllä vielä kultakello taskussa ja kultavitjat rinnan päällä, mutta kohta hänellä kai ei enää olisi niitäkään.

Edevart alkoi käydä todella levottomaksi palkkansa puolesta, ei ollut ensinkään varmaa, pystyikö Knoff maksamaan sitä hänelle, ja mikäs sitten eteen? Hänellä oli kyllä hyvät vaatteet, taskukello ja uusi kultasormus, mutta muutapa hänellä ei ollutkaan. Niin no, olihan hänellä Doppen. Mutta mitä hän sillä? No niin, käyköön syteen tai saveen, Edevart saattoi palata takaisin Poldeniin ja lähteä Lofooteille kalaan niinkuin ennenkin, joka tapauksessa hän oli selvillä siitä, että hän tilinteossa olisi mukautuvainen ja ottaisi huomioon Knoffin tukalan aseman. Se oli vähintä, mitä hän saattoi tehdä, sen hän oli isännälleen velkaa.

Sunnuntaina hän lainasi veneen soutaakseen katsomaan "kotiaan", Doppenia. Vihantarantainen lahti oli nyt väritön ja harmaa, tupa autio ja tyhjä, kaikki huonekalut ja muut tavarat poissa, kosken kohina ainoa asia, mikä oli ennallaan. Heinäladossa hän seisoi vain hetkisen haaveissaan muistellen siellä kokemaansa hurmaa; sitten hän painoi oven kiinni mennäkseen aittaan: sinne Lovise Magrete oli jälleen ripustanut häntä varten vuodepeitteen. Herranen aika — ikään kuin hänellä ei olisi ollut enemmän kuin tarpeeksi ajattelemista muutenkin! Edevart kääri peitteen varovasti kokoon ottaen sen mukaansa; halkovajassa oli hänen rautakankensa, sen hän antoi olla alallaan; kivet olivat yhä paikoillaan heinäniityssä.

Täällä oli kerran ollut koti, aikuiset vanhemmat ja lapset olivat eläneet täällä aikojaan, surren surujaan, iloiten iloistaan, nyt koti oli kylmillään. Mistään ei kuulunut risahdustakaan, ainoastaan kosken kohina metsän takaa. Maankiertäjät veivät katkaistut juurensa mukanaan, mihin ikinä he menivätkin, mutta se ei kuulunut tähän…

Kun kauppa maanantaiaamuna avattiin, Edevart seisoi hetkisen kaupassa, ketään ei kuulunut tulevaksi. Toinen kauppa-apulainen, Magnus, rupesi ottamaan hyllyiltä muutamia vaivaisia kankaiden tähteitä ja asettelemaan niitä uuteen järjestykseen takaisin hyllyille, siinä ei ollut työtä useammalle kuin yhdelle miehelle, ei kunnolla sitäkään.

Edevart koputti konttorin oveen: Lienee parasta että lähden nyt — ei kai teillä ole mitään sitä vastaan?

Kyllä minulla on paljonkin sitä vastaan, vastasi Knoff. Pitääkö minun jäädä tänne ypö yksin? Mikä nyt on kaikkiin ihmisiin mennyt? Kohtahan joulukiireetkin alkavat! Mutta kuitenkin kaikitenkin Knoff käytti heti tilaisuutta hyväkseen, nyökäyttäen myöntävästi: Vai niin, vai aiot lähteä? Hyvä, tehdäänpä sitten tili! Ensiksikin se sillinuotta, mutta aloitetaan lopusta: kuinka kauan olet ollut kaupassa, ja kauanko aikaa sinulta meni jahdin puhdistukseen ja maalaamiseen? Knoff otti lyijykynän käteensä, istui siinä taisteluun valmiina, hän kyllä osaisi pitää puolensa.

Niistä kummastakaan en tahdo maksua, sanoi Edevart asian aluksi. Ja kun Knoff kohotti kummissaan katseensa hän lisäsi: se ei ollut työtä eikä mitään.

Knoff näytti ikään kuin pehmenevän, hän ei saanut tilaisuutta osoittaa taistelunhaluaan. Hän hymyili melkein alakuloisesti sanoessaan: Ensi kerran sattuu nyt minulle, että joku palveluksessani oleva vapaaehtoisesti tinkii palkoistaan, päinvastoin, minun väkeni on aina väittänyt saaneensa liian vähän, aina liian vähän.

Edevart olisi sinä hetkenä antanut paljon, jos olisi voinut seistä täysin rehellisenä ja syyttömänä isäntänsä edessä. Ei epäilystäkään, oma väki oli Knoffia pettänyt ja puijannut, kukin tavallaan, käyttämällä hyväkseen hänen turhamaisuuttaan. Ihmekö siis, että tämänkin täytyi puolestaan olla varuillaan ja käyttää näiden omia juonia ja metkuja! Edevart tunsi mielenliikutuksen tapaista, hän ei ainakaan syyttänyt Knoffia. Siitä ei ollut kulunut kovinkaan pitkää aikaa, kun saman Edevartin mielestä oli ollut miehekästä olla kovaa poikaa ja mahtavaa miestä puolestaan, mutta nyt hän tunsi itsensä nöyräksi ja masentuneeksi. Mikä häntä oikein vaivasi, oliko hän päästään vialla? Tuon suuren herran ja työnantajan oli täytynyt supistaa toimintaansa supistamistaan, hän oli melkein puilla paljailla, viime vuosi oli vanhentanut häntä, hän ei ollut enää kovinkaan mahtava katseltava, parransänkikin ajamatta, ja Edevart tuli panneeksi merkille, että ohimoille oli ilmestynyt muutamia harmaita hiuksia. Surkuteltava isäntä ja valtias! Mutta tämä ei aikonut hellittää, äkkiä näytti siltä kuin Knoff ei enää haluaisi hymyillä alakuloista hymyään, yks kaks hän sai taaskin kasvoilleen entisen touhukkaan ilmeensä; otti kultakellon taskustaan, katsoi sitä, pisti sen taskuun takaisin ja virkkoi: Siis kuuden, puolenseitsemättä kuukauden palkka. Älä häiritse minua! Hän laski laskemistaan ja kirjoitti muistiin. Vielä kirjoittaessaan hän sanoi: Niin, se nuotta — en tiedä oikein — konttoripäällikkö ei saanut selkoa siitä, mitä se oli aikoinaan maksanut minulle. Paljonko olet aikonut siitä antaa?

Edevart vastasi vältellen.

Knoff: Sanotaanko 10 talaria nuotasta?

Edevart: Kiitoksia vain. Jos voitte antaa sillä…

Edevart sai mainion tilin. Knoff sanoi hyvästiksi: Mieleni on paha, kun lähdet! Sitten hän lisäsi lyhyesti ja ankarasti: Voit tulla takaisin luokseni, jahka olot paranevat.

Edevart kuuli kotoa paljonkin uutisia, mutta yksi niistä oli ihan tavaton, pelottava; koko Polden ympäristöineen oli aivan ylösalaisin tuon kauhean tapahtuman johdosta.

Kuka olisi uskonut moista kaikin puolin kunniallisesta ihmisestä! Että hänellä saattoikin olla omallatunnollaan mitä hirvein rikos, joka oli kuin suoranainen murha. Ihmisten henkeä tuntui salpaavan, he eivät olleet tottuneet tällaiseen. He olivat vuosikausia laulaneet arkkiveisua hirmuisesta Strassburgin kaupungissa tapahtuneesta murhasta, kylmien väreiden karmiessa selkäpiitä laulun kaikkein julmimmissa kohdissa, he muistivat Andreas Mensan, joka mestattiin Lofooteilla kymmenen kirkkopitäjän takana, he eivät olleet unohtaneet kovaonnista Ellen tyttöä, joka kuristi lapsensa, mutta sekin oli tapahtunut naapurikunnassa, ei heidän omassa pitäjässään. Kukaan ei ollut kuullut kaukaisinta taruakaan, että tässä köyhässä ja rauhallisessa maan kolkassa olisi ollut ihmispetoja ja tapahtunut tihutöitä — mutta nyt oli tullut Poldenin vuoro.

Ane Maria oli vangittu ja viety pois!

Edevart sai joka taholta kuulla kertomuksia tämän vaivatusta omastatunnosta ja hänen tunnustuksestaan. Valoisan kesän ajan hän oli jaksanut olla miten kuten, mutta syyspimeiden tullessa hänen sielunsa murtui. Hän aloitti tunnustuksentekonsa kerran yösydännä, herätti naapurit sitä kuulemaan, ja kun oli tullut paljon väkeä koolle ja sytytetty tuli lamppuun, hän nousi vuoteestaan, jäi seisomaan paitasillaan Karoluksen, oman miehensä, ja muiden eteen, ja otti puolitoista vuotta sitten suohon vajonneen laivuri Skaaron kuoleman omaksi syykseen.

Ennenkuulumatonta! Varmastikin Ane Maria oli nähnyt pahaa unta. Kaikki ihmiset arvelivat hänen sairastuneen vanhaan menneentalviseen tautiinsa; silloinkin hän oli vain liikkunut yksikseen mutisten käsittämättömiä sanoja ja ollut kuin päästään paleltunut, mutta hän ilmoitti niin monia tosia, tarkkoja ja täydentäviä yksityiskohtia, ettei hänen syyllisyyttään enää käynyt epäileminen. Sitten hän toisti tunnustuksensa papille ja nimismiehelle, hän ei pelännyt eikä vapissut, vaan pyysi laillista rangaistusta ja tuomiota. Vielä silloinkin Ane Mariassa oli jotakin itsevarmaa ja lujaa ja taipumatonta, hän ei ollut suinkaan vaivainen syntinen, itki kyllä kuin piiskattava, mutta ei valitellut eikä vaikeroinut. Kun poliisiviranomaiset kysyivät, oliko hänellä ollut jotakin Skaaro laivuria vastaan, hän vastasi: Ei, päinvastoin. Ja kun tiedusteltiin, miksi hän sitten oli houkutellut tämän kuolemaan, hän vastasi kaunistelematta: Siksi, että hän tahtoi tulla mukaani, mutta ei pyydellyt minua tarpeeksi, vaan antoi minun olla omissa oloissani! Siinä kohden Ane Maria osoitti kerta kaikkiaan tavatonta häpeämättömyyttä, mikä sai viranomaiset pudistamaan päätään. Kleivan Josefina, joka oli leski, sekä nuori vaimo Beret, jotka kumpikin olivat hieman huonossa huudossa siitä, että muka olivat kovin miehiin meneviä, hätkähtivät Ane Marian suorasukaisuutta. Jollei asia olisi ollut niin kammottava, he olisivat varmasti vieneet käden suulleen ja nauraa hihittäneet.

Eivät viranomaiset itsekään olleet oikein selvillä siitä, miten heidän oli Ane Marian suhteen meneteltävä. Tämä oli onneton olento, joka oli jäänyt lapsettomaksi ja jonka intohimot olivat hillittömän voimakkaat, nautinnonhimoinen, mutta reipas ja voimakas ihminen. Hän oli saanut kerta kaikkiaan päähänsä että hänen oli rangaistava Skaaro laivuria, ja hän oli kylmäverisesti katsellut syrjästä kuinka onneton mies oli vajonnut yhä syvemmälle pohjattomaan rimpeen. Toisaalta oli näytetty toteen, että hän oli lopuksi juossut hakemaan väkeä apuun, oli juossut kuin henkensä hädässä, mutta apu oli tullut liian myöhään, siis hän oli viivytellyt liian kauan, ennen kuin lähti apua noutamaan. Että hän ylimalkaan arveli itsellään olevan syytä kostaa laivurille, se kai oli pantava hänen tasapainostaan järkkyneen aistielämänsä tilille; joka tapauksessa hänen vapaaehtoinen, avoin tunnustuksensa painoi vaa'assa hänen hyväkseen. Oikeus menetteli sangen hellävaroen, Ane Maria joutui vankilaan, joka samalla oli tavallaan kuin turvakoti.

Mutta Polden ei suinkaan vielä sillä rauhoittunut. Kun niin hirvittävä teko oli tapahtunut aivan kotinurkilla, ei ollut ihmekään, että aikuisetkin varoivat liikkumasta myöhään ulkona ja etteivät lapset pimeän tultua uskaltaneet käydä puita hakemassa. Kuinka helposti suosta olisikaan voinut kuulua huutoa!

Entä Karolus, miten hän…? Hän itse oli muuttumassa arvoitukseksi. Totta puhuen Edevartille oli tavallaan hyötyä kylässä vallitsevasta mieltenkuohusta, kukaan ihminen ei välittänyt hänestä vähääkään, Joakim velikin oli muiden mukana vartioimassa Karolusta yötä päivää, hän ei siis heti tullut karhuamaan rahojaan. Edevart ehti hieman hengähtää.

Karolukseen koski hänen vaimonsa kohtalo hirveän kovasti, siitä ei ollut epäilystäkään. Hän ei syönyt eikä juonut, vaan meni tuntureille, elellen siellä kivikossa ja vesaikossa, maaten maassa ja puhellen itsekseen. Herra varjelkoon ketään joutumasta niin ankaraan kiusaukseen tehdä lopun elämästään kuin Karolus oli joutunut!

Miehen ollessa vielä jossakin määrin järjissään naapurit kävivät pyytämässä, että hän sentään tulisi kotiin. Mutta hän vain mutisi vastaukseksi ettei tahdo tulla. Toiset koettivat narrata hänet lähtemään kotiinsa selittämällä, ettei toki veneenomistajan ja kunnanvaltuuston puheenjohtajan sopinut maata tuntureilla. Mutta siitä ei ollut apua. Mutta vielä he yrittivät houkutella: sinullahan on täällä kurja olo, et saa suuhusi kuivaa et märkää, kuolet vielä nälkään ja viluun! Karoluksesta oli hyvä, että hänen elämästään tulisi kerrassaan loppu, eihän hänellä kuitenkaan ollut pelastuksen toivoa! Lopuksi he selittivät, että oli Jumalan kiusaamista jäädä tänne koko yöksi, kun milloin tahansa saattoi kuulua huutoa suosta. Hänen täytyi uskaltaa, hän oli Herran huomassa! Hänen suhteensa ei päästy puuhun ei pitkään, hänen täytyi antaa olla omassa olossaan.

Mutta miten olikaan, kerran sitten myrskyisenä, pimeänä yönä Karolus itsekin lienee tuntenut saaneensa tarpeekseen mokomasta, olostaan ainoastaan Herran huomassa, mene tiedä lienee kuullut jotakin suostakin, ainakin hän hiipi pilkkopimeässä kotiinsa ja istui seinävieressä, mutta aamun alkaessa sarastaa hän sieppasi aitasta leipäkannikan ja hiukan ruokaa ja juoksi sitten taas tiehensä. Joku oli hänet nähnyt ja huutanut nimeltä, muuta hän ei ollut vastannut. Voi, Karoluksen asiat olivat huonosti, oleksi, miesparka, vain tuntureilla paljaan taivaan alla, eikä siitä tahtonut tulla ollenkaan loppua. Ihmiset kävivät joka päivä puhumassa hänelle hyvää kaunista, mutta kerran sitten tapasivat hänet aivan hulluna. Hän makasi maassa mahallaan, ei edes kyljelläänkään, vaan aivan nenä maassa kiinni, välittämättä tulijoista vähääkään, puhumatta, pukahtamatta. Sitä paitsi hän oli maannut uuden uutukaisen keltaisen öljyhattunsa päällä, niin että se oli rutistunut kasaan, ja kun he käänsivät hänet selälleen, hän jäi makaamaan käppyrässä kuin lankakerä, niin että oli oikein ilkeä sitä nähdä. He yrittivät puhutella häntä, mutta hän ei enää vastannut halkaistua sanaa. Hän oli varmasti epämukavassa, rasittavassa asennossa kyhjöttäessään siinä polvet koukussa ja pää jalkojen välissä, ja ihmiset mutisivat, että hän oli saanut kouristuskohtauksen, mutta yhtäkkiä Karolus kääntyi omia aikojaan vatsalleen ja alkoi nelin kontin kiertää kehää oman päänsä ympäri. Kierrettyään siten hetkisen hän laskeutui pitkäkseen maahan, kyynärpäät edellä, aivan kuin makuulle laskeutuva lehmä notkistaen ensin etujalat. Sitä oli surkea nähdä. Äkkiä hän otti kukkarostaan talarin setelin ja repäisi sen keskeltä kahtia, ja se oli sentään hänen viimeisensä. No silloin kaikki ymmärsivät, että nyt oli tosi kysymyksessä, nyt hänet oli saatava kotiinsa vaikka väkisinkin. Joku juoksi hakemaan köyttä siltä varalta, että hän yrittäisi vastarintaa ja odottaessaan köydenhakijaa toiset tuumivat, että heidän oli vuoron perään oltava vartiossa. Oli siinä surua ja murhetta kerrakseen, kun ihmisen piti tulla noin hulluksi!

Mutta ei Karolusta tarvinnutkaan panna köysiin, he saivat hänet jaloilleen, ja hän seisoi kenenkään pakottamattakin. Mihin palaset joutuivat? hän kysäisi. Mitkä palaset? — Ka, talarin setelin palaset. — Teodor oli pannut ne korjuun, hän saa ne kyllä takaisin! Niin sitten puolitajuton Karolus vietiin kotiinsa, Teodor talutti toisesta, Joakim toisesta kainalosta. Hän näytti alistuvan siihen, tuntui kulkevan ollenkaan vastustelematta. Ehkäpä Karolus itse oli jonakin valoisampana hetkenään tullut ajatelleeksi, että oli sentään koiranelämää maata paljaan taivaan alla ja olla hulluna, ehkäpä hän oli myös tuuminut surreensa jo tarpeeksi. Ane Marian kohtalo koski kyllä hirveän kipeästi, se oli totinen tosi, mutta — Herra suokoon syntini anteeksi — olipa tämä ollut aina kintereillä, häneltä ei ollut saanut siunaaman rauhaa.

Nyt oli kaikki taas järjestyksessä, mutta ei mielenvikainen mies sentään niin vain tullut entiselleen, kaukana siitä, sitä ei kukaan voinut uskoakaan, eikä vartiointia käynyt lopettaminen. Eikö Karolus ollut hulluudessaan pyrkinyt käsiksi itse kunnanvaltuuston arkistoon! Siitä vasta olisi syntynyt kaunis juttu; mies, joka repäisi kahtia setelin, ei olisi varmaankaan säästänyt edes kaikkein tärkeimpiä amtmannin ja hallituksen kirjoituksiakaan, olisi voinut repiä koko jutun asiakirjatkin suuresta pöytäkirjasta! Joakim tuli nyt vuoden ajan kirjoittaneeksi kunnanvaltuuston pöytäkirjoja eikä hänellä ollut pienintäkään halua nähdä omien kättensä työtä revittynä ja rikki raastettuna. Se ei saa tapahtua! sanoi Joakim istuen uskollisesti vartiossa. Kun aika tuli, hän tahtoi merkittäväksi pöytäkirjaan haluavansa maksua vartionpidostaan. Pojan taskurahat alkoivat olla vähissä.

Sitten hänen jo täytyi kysäistä veljeltään, voisiko saada tältä vähän rahaa. Kyllä, Edevart antoi pari seteliä. Se taisi olla Joakimista hieman liian vähän, mutta Edevart selitti, ettei hänellä sattunut olemaan enempää mukana. Edevart oli elellyt Poldenissa päivästä toiseen, tietenkään häntä ei kunnioitettu niin kuin muutama kuukausi sitten, eihän hänellä nyt ollut mukanaan jahtia saati lastia tai muuta merkillistä, mutta ei häntä kohdeltu yliolkaisestikaan. Kun oli syytä pelätä, ettei Karoluksesta olisi tulevana talvena kahdeksanhangan päällysmieheksi, pyysi joku Edevartia rupeamaan Karoluksen tilalle. He huomauttivat, että tuntui vähän arveluttavalta uskoa henkeään mielenvikaisen miehen käsiin. Edevart lupasi ajatella asiaa, hänellä ei ollut kylläkään Lofootien kalastukseen tarvittavia tamineita ja vehkeitä, mutta jo se seikka, että häntä oli ajateltu päällysmieheksi, sai hänet hieman rauhallisemmaksi tulevaisuuden suhteen, kyllä kai aina jokin neuvo keksittäisiin. Sekin kohotti hänen arvoaan toisten silmissä, että hän muutamakseen pisti kotona vuoteeseensa uuden peitteen, oikein komean vehkeen, jossa oli niin kauniit värit ja ripsut, ettei Poldenissa ollut kuunaan nähty sen vertaista. Kaikki nyykäyttelivät kummissaan päätään ajatellen: Niin niin! Eivät Edevartin asiat ole niinkään hullusti! Mutta totta puhuen ne olivat kyllä aika hullusti, hän oli tullut pistäneeksi kaikki rahansa Fossenlandetissa talonkauppaan. Hänen kävi melkein eniten sääli pikkusiskoja, joille hänellä ei ollut tällä kertaa mitään tuomisia suuresta maailmasta. Toisella oli kyllä medaljonkinsa ja toisella käärmesormus nauhassa kaulassaan, mutta pyhähameet olivat käyneet pieniksi, niin että olisi ollut saatava Kleivan Josefina ompelemaan uudet. Edevart näki pikkusiskojen hädän ja hänen sydäntään kouristi, ymmärsihän hän heidän kalankuivuussa ansaitsemiensa rahojen menneen yhteiseen pesään.

Varustautuessaan kerran lähtemään kauppiaaseen hän huomasi selvästi sisartensa jäävän iloisen odotuksen valtaan. Raukat näyttivät ajattelevan: Mitäpä pari kaunista hamekangasta on semmoiselle miehelle kuin isoveli! Mutta ne merkitsivät isolle veljelle liikaakin, hän oli levoton asiansa onnistumisen puolesta.

Gabrielsenin uusi suuri kauppa oli lukossa, yksinkertaisesti kiinni. Edevart meni keittiöön, tapasi siellä palvelijatar Olgan, saman, jolla ali ollut helmivyö, ja sai hänen avullaan Gabrielsenin ilmestymään päivänvaloon.

Mitä tahdot? tämä tokaisi äkeän näköisenä. Vai kauppaan? No mennään vain. Hänen suunsa alkoi jauhaa kaiken aikaa kuin mylly: Mitäpä hän seisomaan kaiket päivät tiskin takana, ketään ei kuitenkaan käynyt, ja jos joku joskus ihmeeksi eksyikin — pyysi aina velaksi. Hän ei välittänyt mokomista ostajista. Mitä minun pitikään sanoa: onpa meillä Poldenissa hauska kunnanvaltuuston puheenjohtaja! Hänen piti olla muka paljon minua parempi, ja sitten hänen eukkonsa onkin murhaaja ja hän itse ryömii nelinkontin kuin sieluton elukka, kuulemma. Terveydeksenne olkoon! Niin, mitäs sinulle piti olla? hän lopuksi kysäisi ja oli heti valmiina mittaamaan ja punnitsemaan.

Niin, Edevart kierteli ja kaarteli kuin kissa kuumaa puurokuppia, mutta lopulta sai sentään sanotuksi, että hänen olisi saatava Lofootien matkalla tarvittavat vehkeet, mutta ettei hänellä ollut maksaa ennen kuin keväällä retkeltä palatessaan.

Juokse suolle!

Tuo nyt ei voinut olla juuri sen kummempaa kuin suora kielto, mutta Edevart ei hellittänyt vaan otti taskustaan Doppenin kauppakirjan ja näytti sitä kauppiaalle.

Mitä minä sillä? Ei se ole sadan talarin seteli. Vai vakuuksia! Täällä on käynyt pari, kolmekymmentä kaistapäätä pyytämässä talvitamineita ja tarjoamassa taloaan pantiksi. Koko kylä on polvillaan, yhdelläkään miehellä ei ole talarinseteliä taskussaan. Vai panttia? En minä voi käyttää panttia, rahaa ainoastaan, ja jollei sinulla ole rahaa, voit lähteä saman tien.

Edevart mutisi jotakin siihen suuntaan, että kyllä hänellä oli omaisuutta vaikka sadoiksikin talvitamineiksi, hän oli vain juuri sillä hetkellä pulassa —

Gabrielsen: Itsekin olen pulassa. Tulin rakennuttaneeksi tämän kirotun paavinlinnan kaupakseen, ja siinä löin kynteni poroon, keikahdan koreasti nurin päivänä tai toisena, odotan vain, milloin on töppöset vasten taivasta. Pitäisikö minun olla Isä Jumala kaikille, jotka ovat kiipelissä? En ole kuullut mokomaa. Painu kotiisi, kuta pikemmin sitä parempi. Hornan tuuttiinko olet syytänyt kaikki ansaitsemasi killingit? Etkös ollut täällä viime kesänä oikein jahdin kapteenina, sinulla oli alukset ja lastit ja kaikki! Vai talvitamineet? Koetahan ajatella: Itse saan tavarat kuukauden tunnustetta vastaan, sinun pitäisi saada ne velaksi neljäksi, viideksi kuukaudeksi. Niin. Ja ehkä et palaa elävänä koko Lofootein matkaltakaan.

Edevart: Siinä tapauksessa teillä on kokonainen pikkutila panttina.

Pantti sinne tai pantti tänne! Missä se tilasi sitten on?

Fosenissa.

Siis samaa kuin kuussa. En tahdo taloja mistään päin, en voi maksaa tunnusteitani taloilla. Ei, painu paikalla kotiisi, mitä täällä enää norkoilet?

Näin teillä olevan kankaita hyllyillä.

Kankaitako? Onhan niitä. Mutta etkö aio vieläkään lähteä tiehesi?

Voitte antaa minulle muutaman kyynärän hamekangasta sormuksestani.

Vai voin antaa sormuksestasi? Gabrielsen virkkoi hieman kuin kahden vaiheilla. En voi käyttää sormuksiakaan.

Edevart: Tämä on sentään kultaa. Ja yhtä hyvinhän voitte pitää sormusta myymättä kuin kankaita hyllyllä.

Onko se kultaa? Annas kun katson! Gabrielsen punnitsi sormusta kädessään, tutki leimoja, kilisytti sitä myymäläpöytää vasten ja sanoi vihdoin: Voithan sentään saada siitä muutaman kyynärän kangasta. Minkälaista kangasta tahdot?

Hamekangasta siskoille. Villakangasta. Tiedän kyllä, millaista tahdon, lisäsi Edevart pujahtaen tiskin taakse. Olen itsekin seisonut tiskin takana.

Sovittiin kaupoista, Gabrielsen lienee loppujen lopuksi havainnut kullan edullisemmaksi säilyttää kuin kankaat, jopa melkein rahan veroiseksi maksuvälineeksi. Hän muuttui hieman sävyisämmäksi alkaen taas toimittaa: Kuulehan, se Joakim, se veljesi, olisi hirtettävä! Sanon sen ihan suoraan. Hän sai täällä viime talvena sen silliapajansa ja teki kaikki ihmiset hulluiksi. Saimme turmeluksen ruumiiseemme mies kuin mies, itse en ollut hitustakaan toisia parempi. Herra varjelkoon, millaista aikaa, kaikki kallistui, päiväpalkat kohosivat niin, ettei sillä ollut enää mitään määrää, meistä tuli ykskaks rikkaita, ja silloin ostettiin mitä vain silmiin osui, syydettiin rahaa kaksin kourin. Sitä ihanuutta kesti muutaman kuukauden ajan, mutta sitten oltiin taas köyhiä, asiat huonommin kuin ennen, sillä turmelus istui yhä ruumiissamme. Minulle jäi vähän jotakin hienoa ulkomaan juustoa — mitäs sillä? Mutta mitä luulet minun tehneen? Pistin sen poskeeni! Niin juuri, viimeistä nokaretta myöten. Sitä se turmelus tekee. Vai tuumitko, että se olisi muuten homehtunut? Eikö mitä, olisinhan voinut lähettää sen pappilaan, olisin kuitannut sillä papinmaksuja. Mutta syötiin se eukon kanssa makeihin suihin. Ja luuletko sinä minun silti elävän sen kauemmin? Pikemminkin päinvastoin, sillä siinä juustossa oli mato poikineen. Ei, ei kukaan elä hienoilla ja hileillä ruoilla kauemmin kuin yksinkertaisilla! Mutta sen voit sanoa veljellesi, että jos joskus vasta saa silliapajan nuottaansa, hänellä ei ole asiaa pyytämään minua sähköttämään hänelle ostajia, siihen en rupea, sen verran ainakin olen oppinut.

Edevartin hankkiutuessa lähtemään Gabrielsen pidätti häntä vielä hetkisen jatkaen puhetulvaansa: Ihan minua naurattaa se uusi kunnanvaltuuston puheenjohtaja. Tie — eikö meidän olisi muka rakennettava tänne tietä, että päästään ihmisten ilmoille? Se meidän olisi pitänyt tehdä silloin, kun meillä oli rahaa, ja jos minä olisin ollut puheenjohtajana, se olisi tehtykin. Pidättekö siellä Poldenissa Karolusta todella hulluna? Ei hän ole yhtään sen hullumpi kuin sinä tai minä! Hahhah! Kyllä hän osaakin, kaikki on pelkkää silmänlumetta, on eri tavalla mielissään, kun pääsi eroon eukostaan, joka ei antanut hänelle yön lepoa eikä päivän rauhaa. Mutta syöttipä teille siellä Poldenissa vaikka pajuköyttä, kaiken otatte täydestä. Karolus kunnanvaltuuston puheenjohtajana! Mutta tee niinkuin minä sanon, kaada miehelle sangollinen kylmää vettä niskaan, niin on ihan viisas taas. Eipä silti, eihän hänestä viisasta saa tekemälläkään, sellainen ei hän ole kuunaan ollut eikä hänestä sellaista koskaan tulekaan. Voit sanoa sen vaikka toisillekin!

Edevart lähti. Olga oli pujahtanut salaa pihalle tahtoen jutella hetkisen. Hän oli ollut odottamassa, oli tyttöjen tavalliseen tapaan jättänyt työnsä sikseen ja tullut pihalle. Edevart oli toki nuori poika, Olga tunsi hänet, kauppapaikassa ei saanut enää nähdä nuoria miehiä joka päivä. Olga oli peseytynyt ja koristautunut tähän tilaisuuteen, mutta hänellä ei ollut enää helmivyötä eikä kureliiviä, ei liioin tupsuja kengissä; kaikki hienoudet olivat menneet, tässä oli enää pelkkä tummasilmäinen tyttölapsi, joka toivoi pientä hauskaa hetkeä. Tanssittaisiinko Poldenissa ensi jouluna? Silloin Edevartin piti muistaa kutsua hänet sinne. Tulivatko vieraat laivurit taas keväällä? Reiluja miehiä, kokonaisen talarin antoivat pelimannille, ikään kuin se ei olisi raha eikä mikään. Ragnalle kävi kyllä hullusti kun hankki itselleen lapsen, mutta Ragna oli niin typerä, oli liian nuori, ei osannut pitää varaansa. Oli sentään Jumalan onni, että lapsi pääsi pois täältä pahasta maailmasta. Sanovat isoäidin kuristaneen sen kuoliaaksi.

Mitä sinä puhut?

Niin olen kuullut kerrottavan. Vanha isoäitikin varmaankin arveli, ettei hänellä ollut varaa elättää molempia, sekä lasta että äitiä, siksi teki tekosensa. Etkö ole kuullut siitä? Se on totta, sinähän olet ollut poissa koko ajan, mutta kaikki sitä puhuvat. Mitä minun pitikään sanoa, minne sinä sitten menit jahteinesi kun lähdit täältä? Vai Trondheimiin. Minäkin olen yrittänyt Trondheimiin, mutta se ei näytä olevan niinkään helppoa, saa sitten nähdä. Etkö luulisi jonkun laivurin ottavan minua matkaansa, jos he tulevat tänne takaisin? Niin, sinä kai purjehdit taaskin omalla jahdillasi, mutta et huoli minusta mukaasi, eikä ihmekään, sillä sinulla on tietenkin mielitiettysi jossakin etelän puolessa, niin että otat hänet mukaasi, älä yritäkään kielellä…

Kotiin tullessaan Edevartilla ei ollut kultasormusta sormessaan, mutta hän tunsi itsensä rikkaammaksi ja onnellisemmaksi kuin lähtiessään, hänellähän oli tuomisina kaksi hamekangasta, eikä Kleivan Josefina osannut muuta kuin pyörittää päätään niin mainiolle kankaalle. Pikkutytöt olivat tietysti koko ajan tienneet, että kun Edevart milloin kävi ostamassa jotakin, se oli aina kaikkein parhainta lajia.

<tb>

Sovittiin niin, että Edevart lähtee Lofooteille kalaan Karoluksen kahdeksan hangalla ja hänen tamineissaan. Karolus suostui siihen, hän oli jo muuttunut sen verran viisaammaksi, että ymmärsi kaiken puhutun sanan, jopa vähän enemmänkin: niinpä hän varmasti huomasi miesten epäilevän häntä, sen vuoksi hän oli olevinaan kuin ei hänellä olisi ollut mitään sitä vastaan, että sai jäädä kauniisti kotiin veneensä ja varuksiensa ollessa ansiomatkalla, niin, hänestä tuli lopulta oikein helkkarin viisas mies, hän selitti, ettei kunnan asioilta jäänyt aikaakaan kalastusmatkalle lähtöön. Siitä hetkestä hän istui uskollisesti tavailemassa arkistoa ja asiakirjoja, osoittamatta millään tavoin aikovansa repiä ainoaakaan paperia palasiksi.

Edevart ei ollut tyytyväinen asioiden menoon, ei sinnepäinkään, hänestä ei tullut, kun oli lähdettävä toisen miehen veneessä ja varuksissa, juuri tavallista palkkalaista kummempi, se vain oli erona, että hän oli päällysmies, mutta mitäpä se merkitsi miehelle, joka jo oli ollut laivurina? Mutta eipä ollut valinnan varaa. Jos kalastus onnistui hyvin, hän ansaitsisi hyvät rahat tälläkin tavoin, ja hänhän tarvitsi välttämättä rahaa, oli ruvennut hautomaan omaa suunnitelmaansa.

Ei hänen suunnitelmansa ollut suuri eikä merkillinen, mutta hänen oli päästävä pois Poldenista. Johonkin parempaanko? Niin, Herra tiesi, ehkä johonkin parempaan. Täällä ei voinut enää olla.

Hän ei olisi voinut luulla kotipaikan muuttuvan niin vastenmieliseksi ja pahaksi kuin Poldenin oli käynyt; murha, mielipuolisuus ja turmelus olivat vallalla, synkkä toivottomuus painoi ihmisten mielet lamaan, köyhyys ja hätä oli huutava, lapsillekaan ei riittänyt ruokaa, Ytrepoldenissa oli kerran yöllä varastettu kuivattua Ruijan seitiä, ja lumessa oli ollut lapsenjalan jälkiä. Kuivaa Ruijan seitiä, jossa ei ole ravintoarvoa ja joka on niin kovaakin kuin pureskelisi puunsälöjä! Viimetalvinen sillisaalis oli vienyt ihmisiltä järjen ja ymmärryksen ja syössyt heidät lopulta kurjuuteen, Polden oli joutunut suureen hätään, kuka siellä voisi olla? Edevart söi kotonaan kuluttaen niitä muutamia kolikoita, jotka isä ansaitsi lennätinlaitoksesta. Hän ei tiennyt, miten saada evästä Lofootein matkalle.

Pikku Ezra oli ainoa, joka vielä osasi hymyillä ja olla iloinen. Hän riippui myöhään ja varhain Edevartin kintereillä kuten Edevart pari vuotta sitten Augustin liepeillä. Ezra halusi jälleen Edevartin palvelukseen, ja tämä otti hänet venekuntaansa puolella palkalla. Ezra oli riemusta suunniltaan, poika ei ollut vielä käynyt ripilläkään, mutta oli pyytänyt kirkkoherralta luvan matkalle, oli hankkinut itselleen öljytamineet ja kaikki vehkeet, ja vieläkin hänellä oli rahaa. — Voit lainata minulle hiukan, sanoi Edevart. — Voin kyllä, Ezra vastasi nauraen pitäen asiaa pilantekona. Edevartilla ei ollut muuta neuvoa, hänen täytyi lainata jahtinsa pikku kokilta — sillä hän oli etelän puolessa pannut kaikki omat rahansa maatilaan eikä voinut saada niitä irti juuri sillä hetkellä.

Siitä pulmasta oli siis päästy. Joakim oli vielä jäljellä. Joakimilla oli tarkka vainu, hän oli jo aikoja tuntenut palaneen käryä, ison veljen raha-asiat olivat hullusti, oli sattumalta nähnyt tämän laihan lompakon, ja kun iso veli toi silloin kerran kauppiaasta kaksi hamekangasta, ei tällä enää ollut kultasormusta sormessaan. Joakim ei ollut suinkaan pölkkypää, vaan ajatteleva nuori mies; tietysti Edevartin täytyi hankkia evästäkin matkalle. Ja kun tämä lopulta tuli puheille tunnustaen koko surkeuden, Joakimilla jo oli omasta puolestaan keino keksittynä. — Mikä sitten? yritti Edevart udella. — Sitä sinun ei tarvitse tietää.

Edevart oli kovin alakuloinen talonostonsa vuoksi. Koko salaisuuttaan hän ei voinut kertoa, mutta näytti veljelleen Doppenin kauppakirjan ja kuvaili itse paikkaa: hyvät rakennukset, kaunis tunturi takana, suuri, kirkasvetinen joki, koski, josta voi käydä noutamassa veden, hyvät maat, ainakin kahden lehmän laidun, kaikki vehmaan, kauniin lahden rannalla. Asukkaiden piti päästä Amerikkaan, siksi heidän täytyi antaa sen mennä aivan polusta. Edevart sai sen pilahinnasta. Paikan nimi oli Doppen, sellainen eriskummainen nimi —

Joakim istui kuunnellen korvat hörössä. Asiat eivät siis olleetkaan niin hullusti kuin hän jo oli pelännyt. Kuinka helposti rahat olisi voitukaan varastaa, tai Edevart olisi voinut ne menettää korttipelissä, kuljeksiessaan maailmalla paikasta toiseen, nyt hän oli kiinnittänyt ne maatilaan, olihan se toki aina jotakin. Mutta kuitenkin Joakimin täytyi hieman pudistaa päätään koko asialle, hänhän oli ollut nuottakunnan päällysmiehenä ja aavisti siis yhtä jos toistakin.

Edevart: Sinä pudistat päätäsi, mutta näkisitpä vain Doppenin!

Mitä sinä sillä teet? Aiotko asettua sinne asumaan?

Ei, sitä en tiedä, mutta sain sen joka tapauksessa ihan pilahinnasta.
Etkö sinä haluaisi ottaa sitä huostaasi?

Enpä uskoisi haluavani, vastasi Joakim pikkuvanhaan tapaansa.

Äänettömyys. Edevart oli hyvillään, kun oli suoriutunut veljestään ja kaikki oli käynyt sovinnossa ja rauhallisesti. Hän virkkoi: Niin pian kuin rupeamme saamaan kalaa, saat rahasi takaisin, sen lupaan sinulle! Ja vaikka olikin iso veli hän rupesi puhelemaan pikku Joakimille kuin ainakin vertaiselleen osoittaakseen kunnioitusta tätä kohtaan: Niin, hänellä oli suunnitelma, hän aikoi pyrkiä pois koko Poldenista, matkustaa kauas, ehkä jäädä sille tielleen, Herra yksin sen tiennee, mutta pois hänen oli päästävä, täälläkään ei voinut olla.

Joakim: Mihin sitten aiot?

Niin, mihin todellakin aion? Minulle on ennustettu, että joudun
Amerikkaan, mutta saa nyt nähdä —

Viikot vierivät, joulu oli mennyt menojaan, kolkko joulu vailla juhlantuntua, ei ollut nyt tanssin ja ilonpidon aika. Hätä ja puute vallitsi kaikkialla. Edevart ihmetteli itsekseen, että hänen mieleensä oli juolahtanut toivoa pääsevänsä pois Poldenista, mikä häntä oikein vaivasi? Olisiko se johtunut vain siitä, että hän oli liiaksi kuljeksinut paikasta toiseen ja saanut maankiertäjän veret suoniinsa? Toinen paikka oli alkanut tuntua yhtä hyvältä — tai yhtä huonolta — kuin jokin toinenkin… kotiseututunne oli häviämässä olemattomiin, hänen juurensa olivat vioittuneet. Mitäpä hän enää tutuista paikoista, tutuista mäenrinteistä, poluista, tuntureista, merestä, koko Poldenista, mitäpä hän enää lapsuudenaikaisista tuttavistakaan?

Kerran sunnuntaiaamuna tuli Ragna tavoittamaan Edevartia, pyysi häntä tulemaan isoäidin tuvalle. Hänen täytyi tulla, Ragna oli niin neuvoton ja päästään pyörällä —

Edevart ei välittänyt enää Ragnastakaan, tämä ei merkinnyt enää hänelle juuri yhtään mitään. Muistaessaan tytön lapsuusajan leikeistä ja kouluteiltä kaikki tuntui kuin unennäöltä, hän muisti kerrankin auttaneensa tyttöä etsimään kiiltävää nappia kinoksesta; se oli Ragnasta kaunis nappi, siinä oli oikein kruunukin.

Edevartin saapuessa perille vanha isoäiti istui pöydän ääressä seinää vasten nojallaan, mutta ei hievahtanutkaan paikaltaan. Edevart tuijotti hurjasti vanhukseen.

Hän on kuollut! kuiskasi Ragna. Kävin hakemassa puita, ja tullessani takaisin hän istui tuolla tavalla.

Isoäiti oli kovin vanha, hänen kasvonsa kalman kelmeät, toisessa korvassa näkyi olevan verta, mutta kasvojen ilme oli rauhallinen, melkein hymyilevä, aivan kuin hän ei itse olisi huomannut olevansa vainaja.

En uskaltanut olla täällä yksin. Auta nyt minua ojentamaan hänet laudalle, sillä muuten hän ehtii kangistua.

Edevart ei ollut vielä koskaan nähnyt kuollutta ja olisi mieluimmin juossut tiehensä, mutta se olisi ollut häpeällistä. Sitä paitsi hänet oli pyydetty tänne hyvässä uskossa, hänen täytyi pysyä miehenä, August ei olisi perääntynyt, ja olihan nyt kirkas aamu. Edevart nosti ruumiin käsivarsilleen ja kantoi sen vuoteeseen, hän oli vahva mies, isoäiti oli kovin pieni ja hentoinen, melkein kuin nukke, vielä nytkin kaunis, kasvot olivat kuin kirkastuneet.

Ragna hoivaili kuollutta hellin käsin, painoi tämän silmät umpeen ja sitoi leuan kiinni, jottei suu olisi jäänyt ammolleen. Lopuksi hän heitti kuolleen kasvoille huivin. Heidän lähtiessään tuvasta Ragna kaasi purtilon kumolleen oven eteen kuten vanha tapa vaati.

Niin siis Ragna oli koditon, hänen oli lähdettävä Edevartin mukaan tämän kotiin.

Heidän asuessaan saman katon alla ennen kuin isoäiti oli saatu hautaan ja ennen kuin Edevartin oli lähdettävä Lofooteille, Edevart puhutteli tyttöä muutaman kerran. Hän oli panevinaan merkille, että tämä loi silloin tällöin häneen silmäyksiä, mutta kun hänellä ei ollut mitään annettavaa, tyttö näytti aina suuttuvan, niin että lähti tiehensä. Ja sitten päivänä muutamana Ragna kertoi Teodorin pyytäneen häntä vaimokseen.

Mitä ihmettä? huudahti Edevart ällistyneenä.

Niin, Teodor oli puhunut siitä monta kertaa, ja nyt jouluna Ragna oli antanut myöntävän vastauksen.

Tunsiko Edevart mustasukkaisuuden tapaista? Vieläkö hänen lapsenrakkautensa oli hengissä? Teodor, jolla on kohju! hän virkkoi lopuksi.

Niin olen kuullut sanottavan, virkkoi tyttö. En tiedä, mitä se merkitsee.

Ei Edevartkaan tiennyt sitä tarkkaan, mutta jotakin hullua se varmasti oli.

Ei se tule kuuloon, virkkoi Ragna kärsivällisesti. Ei minulla ole ketään muutakaan, keneen turvautua.

Terve menoa! Niin August olisi sanonut, valmiina odottamaan seuraavaa seikkailua. Mutta Edevart sanoi: Tämä oli kaikkein pahinta mitä olen kuullut.

Kuinka niin?

Edevart ponnahti kiivaasti pystyyn kuin valmiina lähtemään, tiuskaten vastaukseksi: Ei, siitä minä vähät. Tee kuten tahdot!

En voi asua tuvassa yksin, lausui tyttö alakuloisesti..

Mieluummin siis heität itsesi pois?

Ragna ei tiennyt, mitä siihen vastata. Olihan toki hyvä alku, kun oli isoäidin tupa, ja kai Teodorissa oli leipäkannikan ansaitsijaa sen verran kuin jossakussa toisessakin. Eikä ollut luonnostaan paha mies, sitä ei käynyt sanominen.

No niin! Edevart oli raivoissaan. Koska asia kerran on niin, että olet häneen rakastunut, niin ota pois hänet kohjuineen päivineen! Siitä minä viisi! — Varmasti Edevart oli mustasukkainen, eikä hänessä ollut miestä sitä salaamaankaan. Kun hän itse huomasi sen, hän koetti pakottautua hymyilemään ja näyttämään ylimieliseltä, mutta se ei onnistunut, hänen suunsa vääntyi irvistykseen, hänen sisässään kuohui. Ajatella, että Teodor — no niin, vakka kantensa valitsee. Ja yhtäkkiä hänessä heräsi halu loukata ja rangaista tyttöä, ja hän rupesi kyselemään lapsesta — siitä lapsesta, jonka Ragna oli saanut pensaikossa, tokko hän sitä enää muistikaan? Hyvä! Mutta eikö asia ollut niin, että isoäiti kuristi sen kuoliaaksi?

Ragna änkytti kalpeana kuin kuolema: Mitä sinä puhut?

Että isoäitisi kuristi sinun lapsesi kuoliaaksi.

Ei! Ei! Se ei ole — siitä en tiedä mitään.

Sinä siis olet ainoa, joka et tiedä mitään koko asiasta.

Ragna istui kumarassa, kuunnellen, mitä Edevart sanoi. Tämä valoi typerästi katkeraa valmista ryöppyään toisen niskaan. Edevart oli aina ollut äkkipikainen, nopsa niin pahaan kuin hyväänkin. Ennen lähtöään hän vielä tiuskaisi viimeiseksi: Vai et muka tiedä siitä mitään? Ja itse kai katsoit valmista ja sallit mielelläsikin kaiken tapahtua. Sen voin kyllä sinusta uskoa.

Tietysti Edevartia oma menettelynsä suututti ja hävetti sitten perästäpäin. Mitä hänellä oli Ragnan kanssa tekemistä? Kaikki kai johtui vain siitä, ettei tyttö ollut koskaan välittänyt hänestä vähääkään; hän oli erehtynyt tämä ei ollut huomannutkaan häntä, ei, oli suorastaa ollut kuin ei häntä olisi ollut olemassakaan. Taisi oli kouluaikojen perua, ettei Ragna hänestä välittänyt, hän oli ollut niin huono oppimaan koulussa, kukaan ei pitänyt hänestä siellä.

Muutamia päiviä myöhemmin, juuri kun oli lähdettävä Lofootien matkalle,
Edevart näki Ragnan jälleen Koko venekunta oli koolla talaassa, Joakim,
Teodor, Ezra ja vielä muuan vanha mies, he asettelivat eväsarkkujaa
paikoilleen ja puuhailivat kuka mitäkin, kun Ragna tuli.

Tyttö ei ollut enää alla päin, pikku Ragna oli melkeinpä iloinen, laski pilaa Edevartin venekunnasta: Melkein pelkkiä poikasia, ainoastaan yksi aikuinen mies koko joukossa! Aikuinen mies oli tietysti Teodor, sillä vanha Martinus muka oli vanhuuttaan muuttunut kuin lapseksi jälleen.

Kaikki nauroivat Ragnan pilanteolle eikä kukaan ottanut siitä nokkaansa. Mutta tyttö ei tyytynyt vielä siihenkään, vaan alkoi syytää ilkeyksiä Edevartin niskaan: Muistiko tämä, ollessaan kesällä laivuri ja kaikki, sen kerran kun hänen, Ragnan, oli keitettävä herra kapteenille päivällistä? Silloin Edevart oli ollut niin hieno, ettei vesikään kelvannut muuta kuin juomalasista.

Edevart olisi voinut vastata siihen liiankin paljon, mutta pysytteli äänetönnä. Oikeastaan kiittämättömyyttä Ragnan puolelta ruveta ivailemaan Edevartia viime kesän tapahtumilla, olihan tämä sentään tehnyt hänelle suuren avun pakottaessaan laivurin maksamaan. Ja yhtäkkiä se näytti selviävän Ragnalle itselleenkin, hän kätki kasvonsa käsiinsä, pyörähti kannoillaan ja lähti tiehensä. Hänen selkänsä hytkyi itkusta.

<tb>

Suotuisaa sattumaa sanotaan kaitselmukseksi, epäsuotuisa sattuma sen sijaan on kohtalo.

Täällä Lofooteilla oli Edevartin kohtalona laskea arvossa kahdeksanhangan mieheksi, saman Edevartin, joka edellisenä talvena oli ollut jahti Herminen laivurina ja oli voinut tarjota poldenilaisille tuttavilleen aluksessaan lahjoja ja rinkeleitä. Se ei ollut suinkaan vähäpätöinen arvonalennus niin hänen omissa kuin muidenkin silmissä. Menneenä vuonna hän oli herättänyt ihmettelyä ja ihailua, nyt ei ollut jälkeäkään kummastakaan, miehet eivät pitäneet hänen sanaansa sen suuremmassa arvossa kuin omaansa. Venekunnan vanhin, Martinus keulamies, oli monet Lofootien matkat kokenut ja nähnyt, hän siis osasi puhua kalastuksesta ja hinnoista, osasi sanoa, milloin oli sellainen sää, että saattoi lähteä kalaan, milloin taas oli viisainta pysytellä maissa, mutta Teodorin olisi ollut viisainta pitää suunsa kiinni, vaikka hän puhuikin eniten. Hän ei ollut yhtään mitään.

Pyhäpäivinä sekä viruessaan toimettomina maissa miehet istuskelivat kalastajapirteissä puhellen kaikista maailman asioista, eikä päällysmiehellä ollut sen suurempaa sananvaltaa kuin kenellä muulla tahansa. Vanha Martinus oli levollinen ja rauhallinen mies, oppimaton kuin elukka, mutta ei suinkaan vailla ymmärrystä, jota paitsi hän oli jumalinen mieleltään. Joakim, joka oli oikea lukuhevonen, hankki usein jostakin käsiinsä laulun tai sanomalehden lukien sitä tovereilleen. Edevart olisi kyllä tiennyt kertoa Bergenistä ja Trondhjemista, mutta myös Teodor oli siellä ollut, ja kaikesta päättäen hänellä oli ollut siellä merkillisempiäkin seikkailuja ja elämyksiä.

Niin, te purjehditte ja purjehditte ja näette kaikki ihmiset ja maailman ihmeet, virkkoi vanha Martinus kerrankin, mutta minä en oikein tiedä, olen niin oppimaton ja tietämätön —

Mitä hän tarkoitti?

Eipä juuri paljon mitään. Kaikki on vain niin merkillistä ja ihmeellistä, että elämänne päivinä kuljeksitte sillä tavoin paikasta toiseen ja näette ja koette jos jotakin. Jumala on luonut meidät kunkin paikallemme, mutta teidän pitää vain purjehtia siitä pois. Minä olen elänyt Poldenissa koko elämäni ajan niinkuin isäni ja isoisäni ja hänen isänsä ennen minua. Kaikki olemme vanhenneet samoilla paikoilla, kolmisensataa vuotta olemme katselleet samaa taivasta ja samaa maata. Tupa on lahonnut toisensa perästä, silloin olemme aina rakentaneet uuden entisen tilalle, jotta oli aina missä asua. Kaitselmus oli aina mukanamme. Me emme ole purjehtineet maailman ympäri, vaan asuneet Poldenissa ja käyneet talvikalassa ja eläneet vuodesta toiseen niin hyvin kuin olemme kyenneet elämään. Se kelpasi kyllä meille. Meillä ei ole ollut syytä nurista Jumalaa vastaan, hän on pitänyt meidät hengissä eikä ole meitä hylännyt.

Niinpä niin, se oli kyllä totta, mutta nuorten mielestä se oli pelkkää lorua, ja Teodor alkoi vihellellä.

Siinä nyt kuulet! virkkoi Joakim veljelleen. Sinun ei pidä lähteä pois!

Hän puhui yhtä hyvin minullekin! virkkoi Teodor mahtavana.

Niinkuin nyt tämä Edevartkin, jatkoi ukko järkähtämättä, hän on kuljeksinut monilla merillä ja nähnyt kaupunkeja ja maanosia. Ja viime vuonna hän istui suuressa jahdissa tässä rantamalla ja oli sen laivuri ja herra ja valtias. Ja kaikki hänessä oli niin mahtavaa ja komeaa, ettei Karolus, joka oli valittu koko kunnanvaltuuston puheenjohtajaksi, ollut hänen rinnallaan mies eikä mikään. Mutta niin käy aina; kun ihminen tahtoo lentää korkeammalle kuin siivet kannattavat, hän tupsahtaa maahan!

Edevart: Vai tupsahtaa sinun mielestäsi maahan, jos joutuu taas talvikalaan?

Ukko: Eipä suinkaan, siinä olet oikeassa. Mutta mitä apua sinulla oli kaikesta menneenvuotisesta? Sinä lähdit maailmalle ja sinusta tuli mahtava mies, mutta sitten tulit takaisin etkä nyt ole sen kummempi kuin me muutkaan. Sinulla ei ollut kaitselmusta mukanasi.

Edevart: No, Herra nähköön, eihän kaitselmuskaan joka paikassa… senhän piti olla täällä pitämässä kättään sinun pääsi päällä!

Hahhahhaa! Koko kalastajapirtti kajahti naurusta.

Niin niin, jatkoi vanhus kärsivällisesti, olkoonpa vaikka niinkin. Mutta sinun tullessasi takaisin ei Polden enää ollutkaan tarpeeksi hyvä, siellä ei tule toimeen, niin sinä aina valittelit. Oliko sitten niin paljon parempi siellä, mistä sinä olit tullut? Miksi et pysynyt siellä? En tiedä. Se Augustkin on samanlainen, purjehtii vain ja purjehtii eikä löydä sijaansa missään, ja kun kerran kuolee, joutuu varmaan vieraisiin multiin. Mikä apu hänelle sitten lähti kaikesta purjehtimisestaan? Olisi voinut yhtä hyvin olla kotonakin. Oli laatuisa, hyvä poika kasvuvuosinaan, hänestä olisi voinut tulla hyvä kalamies…

Ei ikinä! keskeytti Edevart nyt vanhuksen. August oli pelkuri veneessä.

Mitä sinä puhutkaan! huudahti Teodor. Olenhan itsekin ollut Augustin matkassa, mutta en kertaakaan nähnyt häntä peloissaan.

Pidätkö suusi supumpana, senkin!… murahti Edevart äkeissään. Kyllä minä tiedän mitä puhun.

Siitä syntyi väittely, vaihdettiin aika sapekkaita, karkeita sanoja, mutta se taukosi kohta istuttaessa yhteisen kastikekupin ympärillä ja kastettaessa siinä leipäpalasta kukin vuorostaan. Eivät he toki olleet ihmissyöjiä, köyhiä olivat kaikki, mutta siihen he olivat tottuneet, pienoinen myötäkäyminen, hyvä saalis ilahutti ja innosti kuin olisi suuri onni kohdannut. Enempää ei siihen vaadittu.

Kalanpyynnin kestettyä jonkin aikaa Edevart saattoi maksaa lainansa takaisin Ezralle ja vähän kerrassaan Joakimillekin. — Paljonko sitä oli? — Ei Joakim sitä muistanut. — Tuossa on nyt rahat! — Joakim ei huolinut niistä, siitä syntyi kinastelua veljesten kesken, molemmatkin olivat tuittupäitä, kumpikaan ei tahtonut perääntyä: Mistä rahoista sinä puhut? kivahti Joakim kiukusta kalpeana, juokse suolle rahoinesi! — Edevart haukkui Joakimia musteentuhrijaksi ja kirjatoukaksi, jolla ei ollut varaa luopua rahoistaan, mutta Joakim vastata säväytti, että hänellähän oli varaa siihen, ei hänen ollut tarvinnut niinkuin eräiden toisten kerjätä rahaa talvieväiden ostoon. — No sitten hän kai oli kähveltänyt ne jostakin. Ehkäpä hän juuri oli käynyt Ruijan seitiä varastamassa Ytrepoldenissa? — Ei toki, Joakim oli sentään liian hyvä mokomaan: itse kunnanvaltuusto oli maksanut hänelle, mitä hänellä oli saamista kirjoitusavusta ja sen puheenjohtajan vartioimisesta. — Katsos peijakasta! huudahti Edevart, mutta ota rahat hyvän sään aikaan! — Voivat minun puolestani olla kiinni siinä sinun talossasi, kivahti Joakim, hypähtäen pystyyn. Mutta jollet nyt pidä leipälaukkuasi kiinni, niin saat, Herra armahtakoon, tämän pöytäveitsen ruumiiseesi!

Edevart katsahti veljeensä eikä inttänyt enää, Joakim oli samanlainen tuittupää kuin hän itsekin. Kaikki ne tässä…! Veljesten välillä ei ollut pienintäkään vihaa eikä kaunaa, kumpikin olisi suonut toiselleen hyvää, mutta ei olisi mitenkään tahtonut sitä näyttää. Tietystikään Joakim ei ollut pohatta, joka saattoi syytää rahojaan noin vain, mutta hän oivalsi ison veljen tarvitsevan matkaansa varten kaiken, minkä vain saattoi haalia kokoon, Joakimilla oli sitä paitsi Lofootien matkaosuus koskemattomana, saalis oli hyvä ja ansio sen mukainen.

Talvi oli kallistumassa lopuilleen. Edevart oli tilannut kalastaja-aluksen Poldeniin ja tehnyt tilin venekuntansa kanssa. Uuden laivurin piti tulla tänä vuonna Poldeniin kuivaamaan kalaansa, tämä omisti itse sekä jahdin että lastin, hän oli Lofooteilta, vanhanpuoleinen, vakava ja yksitotinen mies. Hän itse aikoi hoitaa kuivaustyön. Joakimin oli määrä luotsata hänet Länsivuonon yli Poldeniin.

Kerran huhtikuisena päivänä Edevart oli kahdenkeskisessä keskustelussa venekuntansa vanhimman miehen kanssa ja ilmoitti aikomuksenaan olevan lähteä pitkälle matkalle.

Enkös arvannut oikein! virkkoi ukko siihen. Pelkäsin sitä koko ajan.
Kukas nyt toimittaa kahdeksanhangan kotiin?

Edevart hymähti: Kukako toimittaa kahdeksanhangan kotiin! Senhän voi lapsikin tehdä. Istuudu sinä itse peräsimeen!

Ei! kielteli vanhus pudistaen päätään. En minä rupea peräsimeen, en ole koskaan ollut peräsimessä. Olen ollut keulamiehenä ja istunut veneen ääripuulla, ja olen ollut kaiken ikäni tyytyväinen! Hyvä Jumala sentään, kun teidän pitääkin purjehtia aina ja aina! No minne aiot?

Kai sinne minne muutkin. Ehkä Amerikkaan. Ja vaikka sinullakin on pelkkiä tyttäriä, heistäkin yksi meni Amerikkaan.

Niin meni, mutta miehensä mukana. Sitten kuoli, ja makaa nyt vieraan maan mullassa.

Ei voinut käydä toisinkaan; kun talvikalastus oli päättynyt ja kahdeksanhangan tuli lähteä takaisin kotiin, Edevart oli poissa. Hän oli tehnyt täyden selvän Karoluksen kanssa varuksista ja laittanut ne kuntoon kotiin lähetettäväksi; omat öljytamineensa hän oli ripustanut seinälle, mutta hän itse oli poissa. Hän ei ollut sanonut hyvästiä kenellekään.

II OSA

I

Höyrylaivassa oli vain muutamia matkustajia hajallaan siellä täällä kannen alla. Oli kylmä, matkamiehet istuivat vilusta hytisten nurkkiin ja soppiin painautuneina; muutamat olivat merikipeinä, mutta koettivat sitä salata. Toiset taas eivät tunteneet merikipua lainkaan ja kehuskelivat sillä jokaiselle, joka vain viitsi kuunnella. Edevart laskeutui kannen alle.

Kolme miestä pelasi korttia pienistä panoksista, naureskellen ja rupatellen ja läiskyttäen lehtiä pöytään. He istuivat säkeillä ja laatikoilla, ja heillä oli pöytänä kumoon kaadettu tyhjä tynnyri. Aina väliin he naukkasivat pullosta.

Nuori nainen, joka oli käärinyt monta villahuivia päänsä ympäri, ähki meritaudin kynsissä kalpeana kuin kuolema. Kohta tullaan tyynempään! rauhoitteli Edevart. Nainen katsoi häneen ilmeettömin silmin, vastaamatta sanaakaan. Edevart istuutui naisen viereen, katseli saappaidensa kärkiä ja mietti. Laiva alkoi nyt kulkea vakavammin, ja nainen näytti virkoavan. He joutuivat puheisiin. Naisen matka piti Bodøhön leikattavaksi, hänen kaulansa oli kipeä. Entä mihin sinä olet matkalla? hän kysäisi Edevartilta. Tämä vastasi vältellen, ei sanonut itsekään olevansa siitä vielä varma, ehkäpä hyvinkin kauas. Naisella oli enemmän kuin tarpeeksi huolta omasta itsestään eikä hän kysellyt sen enempää. Aika kului.

Kortinpelaajat huusivat Edevartille, kysyivät eikö häntä haluttanut tulla mukaan? Ei, hän ei ollut tullut sitä ajatelleeksi. Vai niin, oliko hän ehkä merikipeä? Edevart pudisti hymyillen päätään sanoen olevansa vanha merimies. Tule ottamaan ryyppy! Edevart noudatti kehoitusta ja sai pullosta naukun. Se oli mietoa viinaa, kukaan ei tullut siitä humalaan. Miehet olivat etelän puolesta, olivat olleet kalastaja-aluksissa, jotka nyt olivat käyneet Lofooteilla ostamassa kalaa, mutta nyt olivat täyden lastin saatuaan matkalla kuivauspaikoille. Miehillä oli palkkarahat taskussa, joten he olivat hyvällä tuulella. He olivat matkalla kotiin, niin että kaikkien mieli oli keveänä. Mihin Edevart oli menossa? Hän vastasi jälleen vältellen.

Niin, mihin hän tosiaankin oli menossa?

Hän oli ripustanut öljytamineensa kalastajapirtin seinälle riippumaan ikään kuin osoittaakseen siten, ettei enää hevin aikonut niitä käyttää, mutta oli nyt kovin epävarma itsestään. Minne hän oikein suuntaisi matkansa? Kyllähän hän oli ajatellut asian valmiiksi ja uhannut lähtevänsä pitkälle matkalle, mutta kun asiasta oli tehtävä tosi, hän tunsikin epäröivänsä. Mistä hän saisi rahat pitkään matkaan? Kun kaikki oli näin epävarmaa, hän oli tehnyt viisaasti, kun ei ollut heittänyt juhlallisesti jäähyväisiä tovereilleen.

Mikä Edevartia oikein vaivasi? Kädet olivat isot ja vahvat, jäntereet kaikki kunnossa, mutta mieli poissa tasapainosta. Tässä hän nyt matkasi, tyhjänä ja kodittomana, oli vähitellen alkanut tuntea itsensä sellaiseksi, että missä ikinä hän liikkuikaan aina hän tunsi vievänsä juurensa mennessään.

Kortinpelaajien ystävällisyys meni Edevartiin nähden aivan hukkaan. Häntä ei haluttanut pelata eikä hänestä ollut ryyppäämäänkään. Lopulta miehet alkoivat arvailla, että kunhan Edevart ei vain olisi herännyt ja lahkolainen, joten he koettivat jutella hänen mielikseen. Korttipelistä voidaan olla eri mieltä, muutamat pitävät sitä syntinä. Muutamat pitävät ryypyn ottamistakin syntinä, he sanoivat tuijottaen tiukasti Edevartiin. Tämä ei tahtonut olla pekkaa pahempi, vaan hymyili leveää hymyä sanoen, että kyllähän ryyppy hyvää tekee, kiitoksia vain tarjouksesta! Hän sovitti toverinsa Augustin kokemukset omaan itseensä ja selitteli liioitellen, miten hän muka oli tullut ottaneeksi päänsä täyteen useammankin kuin yhden kerran, mutta perästäpäin oli ollut sikamaisen paha olla. Huh! Toiset myöntelivät myhäillen ja löivät häntä olalle. Onko sinulla kelloa vaihdettavaksi? kysäisi yksi heistä. Edevart pudisti päätään. Miehet eivät hellittäneet niin vähällä: Mutta kai sinulla sentään on kello? Edevart näytti. Hän luuli varmaankin saattavansa toiset hämmästyksen valtaan, mutta sepä ei käynyt niinkään helposti, sillä heilläkin oli joka miehellä kello, joka oli käynyt minuutilleen monta vuotta yhteen menoon tarvitsematta kertaakaan kelloseppää. — Keneltä ostit kellosi? — Papstilta, vastasi Edevart. — Vai Papstilta? Niin, Papst oli kyllä kunnon ukko, hänellä oli kelloja talarin hintaisista kaksisataa maksaviin; hän veti nenästä ainoastaan rikkaita. — Minäkin ostin häneltä, kertoi yksi miehistä, ostin parhaan, mitä hänellä oli, sillä on takuu koko eliniäkseni. Näytähän omaasi! Edevart piti sitä miesten korvaa vasten, joten he saattoivat kuulla, kuinka mainiosti se kävi, mutta ei tahtonut antaa avata sitä. Tästä toiset loukkaantuivat väittäen: Ei tuo ole kultakello! He moitiskelivat häntä siitä hiukan ja vetäytyivät erilleen kuin liittyen kaikki häntä vastaan ja rupesivat sitten jälleen pelaamaan Edevartin pysytellessä katsojana. Sitten kävi kuten tavallisesti: tuli vähän erimielisyyttä muutamasta killingistä, ja Edevart kysäisi: Sanonko ajatukseni? — Sano pois! vastasivat kaikki yhteen ääneen. Edevart oli hupsu sekaan tuessaan toisten kiistaan: hän ratkaisi asian, mutta sai hävinneen puolen vastaansa.

Aika kului.

Laiva poikkesi rantaan. Merikipeä nainen oli nyt sen verran vironnut, että jaksoi nousta jalkeille. Hän pudisteli vaatteitaan järjestellen niitä parhaansa mukaan, avasi sitten eväsvakkansa ja rupesi syömään vohveleita. Edevart kävi laivan ravintolasta noutamassa kupillisen kahvia, nainen kiitti kauniisti ja tarjosi puolestaan vohveleita. Heidän kesken sukeutui pitkä keskustelu.

Nainen oli matkalla Bodøhön leikattavaksi. Hänen miehensä oli määrä tulla sinne häntä tapaamaan, ei jaksanut enää olla näkemättä häntä, miehen oli tullut häntä niin ikävä. He olivat olleet häiden jälkeen yksissä ainoastaan muutaman viikon, sitten mies lähti jälleen matkoilleen, kiertämään maita ja mantereita alttiina kaiken maailman kiusauksille. Kyllähän hänellä oli vihkisormus sormessaan, mutta Herra hänet tiesi, lienee vaikka pistänyt sen liivintaskuun — anteeksi syntiset sanani. Mutta nyt vaimo tapaisi hänet —

Puhuessaan nainen oli purkanut huivit pois päänsä ympäriltä ja kaulasta, ja istui siinä lopulta kasvot paljaina. Kaunis nuori nainen, ei voinut sanoa muutakaan. Hampaissakaan ei näyttänyt olevan mitään vikaa.

Edevart tuijotti puhekumppaniinsa ällistyneenä saaden vihdoin sanotuksi: En tiedä oikein, mutta minusta tuntuu…?

Mattea! sanoi toinen nyökäyttäen päätään.

Todellakin, Mattea, Stokmarknesin markkinoilta, Augustin yhdenpäivän hempukka.

Edevart ei keksinyt muutakaan, sanoa tokaisihan vain: Tässäkö siis tavataan — kahden vuoden perästä —

Kolmen vuoden, oikaisi toinen. Tunsin sinut heti ensi näkemältä, siksi käärin kaikki huivit pääni ympäri. Mutta sitten sinä toit kahvia ja olit niin hyvä, eikähän minulla ole mitään selvittämättömiä asioita sinun kanssasi. Missäs se sinun toverisi, se August on?

Sitä en tiedä, kai jossakin suurilla merillä, joka paikassa eikä missään, vuoroin rikkaana miehenä, vuoroin köyhänä kirkonrottana.

Oliko hän minulle suutuksissaan?

Edevart vastasi: Etsimme sinua viimeisenä aamuna joka paikasta, kopeloimme läpikotaisin koko Stokmarknesin, mutta emme nähneet sinusta jälkeäkään.

Minäkin etsin häntä ensin, kertoi Mattea, mutta sitten en enää ennättänyt etsiä. Niin niin, siitäkin on jo aikaa! Mitä minun pitikään kysyä: Minne olet menossa?

Edevart: Älä huoli kysyä. Kuljen vain tuhansissa aatoksissa, niinkuin laulussa sanotaan.

Ja rakastat sitä, jota et voi saada! jatkoi Mattea hymyillen. Vetikö hän sinua nenästä?

Matkusti pois.

Voi raukkaa! Mattean ääni kuulosti osaaottavalta. Mutta mitä sinä suremaan, tuollainen reipas ja komea poika!

Edevart tunsi itsensä imarrelluksi: Mikä sinun kaulaasi vaivaa? En voi huomata siinä minkäänlaista vikaa.

Kaikki sinunkin pitäisi tietää! Mattea hymyili viekkaasti.

Onko se sitten salaisuus?

Onpa hyvinkin. Ei minua vaivaa ensinkään mikään, mutta täytyi keksiä jotakin voidakseni kirjoittaa miehelleni ja selittää, etten uskalla antaa sitä leikata, jollei hän ole mukana.

Edevart jäi sanattomaksi ihmetellen, mitä hänen oli uskottava, mitä ei.
Kylläpä tuo kuulostaa monimutkaiselta!

Mattea tahtoi korjata äskeistä lausettaan: No niin, ei hänen sentään tarvitse tehdä matkaa aivan tyhjän takia, ei toki. Sillä minun kurkkuni oli kyllä kipeä silloin kun kirjoitin, ja nyt menen näyttämään sitä lääkärille. Mutta tahdoin ennen kaikkea että hän tulisi vastaan, siitä ei kukaan voi minua syyttää. Kaikki naapuritkin sanoivat, että varmasti se on leikattava.

Edevart oli jo toipunut hämmästyksestään, niin että huomasi yrittää laskea leikkiä: Vai niin, siinä tapauksessa tahdon minä olla vieressä katsomassa, kun kurkkuasi leikataan.

Mattea: Älä tee siitä pilkkaa! Voi olla, että olen sairaampi kuin luuletkaan.

Kaikkia puhutkin, näytät olevan terve kuin pukki, ja niin kauniskin olet että oikein… Enpä valittaisi, jos olisin sinun miehesi.

He puhelivat vilkkaasti. Laiva oli tullut tyyneen, kauniiseen saaristoväylään, Mattea oli hilpeä ja vilkas. He kertoivat kumpikin, mistä olivat kotoisin. Edevart selitti, että hänellä on etelänpuolessa talo, ja näytti kauppakirjaa. Illalla he istuivat yksissä, kunnes vaipuivat uneen. Huomatessaan Mattean pistäneen kätensä hänen omaansa Edevart kumartui suutelemaan kaunista naapuriaan. Kaukana riippui seinässä kehnosti valaiseva lyhty. Siellä täällä istuskeli matkustajia torkkuen.

Edevart ja Mattea heräsivät muutaman kerran yön kuluessa, vaihtoivat kuiskaten sanan pari ja painautuivat lähemmäksi toisiaan. Edevart oli kietaissut käsivartensa Mattean vyötäisille, siten heidän kummankin oli lämpimämpi. Aamuun mennessä heistä oli tullut hyvin hyvät tuttavat.

Laivan saapuessa Bödøhön Mattea huomasi jo kaukaa miehensä satamalaiturilla ja sanoi: Tuolla on minun mieheni. Sama Nils, jonka kanssa olin kihloissa silloin markkina-aikaan. Rikkaan ofotilaisen laivurin poika. Hihhih! Täytyy oikein nauraa, kun muistan, kuinka August vimmastui!

Totta tosiaan, sama poika, joka oli saanut Augustin heiluttelemaan leipäveistä ja riehumaan ja räiskämään. Todella suurenmoinen hetki! Ja Mattea, senkin velho, suoriutui kolttosestaan aivan ehein nahoin, vannoipa jälkeenpäin vielä kalliin valankin, että on Augustin oma elämänsä loppuun saakka!

Mitä luulet, tapaammeko enää koskaan? kysyi Mattea Edevartilta.

Tämä oli kai pelkkä kohteliaisuus, joka ei merkinnyt yhtään mitään,
mutta viime hetkessä Mattea sai haparoiduksi Edevartin käden omaansa.
Se vaikutti. Edevart tunsi joutuvansa päästään pyörälle ja sopersi:
Voinhan minäkin tulla tässä maihin!

Hänellä ei ollut minkään valtakunnan suunnitelmaa, ei mitään varmasti ajateltua eikä päätettyä, joten siis mikään ei liioin estänyt häntä noudattamasta jo heti ensimmäistä päähänpistoaan. Kevytmielisesti, sen enempää asiaa harkitsematta hän osti kiireen kauppaa matkalipun ja meni maihin.

Tämä oli pelkkä päähänpisto — siitä tuli kuitenkin Edevartin elämässä merkittävä tapaus.

<tb>

Nils oli aluksi hiukan nolona nähdessään Edevartin: Stokmarknesissäkö? Ahaa, silloin! — Niin, etkö muista, sanoi Mattea, sitä mieletöntä, jolla oli kultahampaat? Hahhahhaa! Oli totisesti kuin päästään paleltunut.

He kävelivät kaupunkiin päin kysellen ja rupatellen, pysähtyivät majatalon edustalle ja menivät sisään kaikin kolmisin. Mattea kävi lääkärissä; Herran kiitos, ei tarvinnut toimittaa leikkausta, mutta hän sai tippoja ja hyviä neuvoja ja oli siitä kovin iloissaan. Nilsillä oli suunnitelmansa valmiina: Edevart ja hän lyöttäytyvät yhteen ja rupeavat yksissä käymään kauppaa; Edevartillahan oli etelän puolessa talo, he saisivat sitä vastaan tavaraluottoa kuinka paljon tahansa. Hänellä, Nilsillä itsellään oli rikas isä, ofotilainen laivuri, mutta ukosta ei tahtonut saada puserretuksi irti yhtään mitään.

Tuuma ei Edevartista ollut hullumpi, ei suinkaan, tuntui oikein mukavaltakin istua vain tässä äveriäänä, rahakkaana miehenä, myöntäen tai kieltäen, miten mieli teki. Mattea katsoi häneen puhellen innokkaasti asian puolesta, ihan näytti siltä kuin tämä olisi tahtonut hänen pysyvän läheisyydessään ja ollut häneen mieltynyt.

Minä ajattelen asiaa, sanoi Edevart.

Hän ajattelikin sitä. Mutta kun otti kaiken huomioon, niin miksi hän olisi lyöttäytynyt yhteen toisen kanssa kulkukauppiaaksi? Nils oli valittanut luoton puutetta, hänen tavaransa olivat melkein lopussa, kohta jo näkyi pohja säkistä. Mitä se Edevartia liikutti? Eikö hän itse voinut käyttää pikku taloaan hyväkseen antamalla sen tavaroiden pantiksi ja ryhtyä käymään kulkukauppaa omin päin? Siinä oli hyvä tuuma. Mattea selitti selittämästä päästyäänkin, että Nilsillä oli kokemusta, mies kun oli kulkenut kaupalla jo kaksi vuotta. Edevart veti suutaan hymyyn, ei hänkään ollut ensi kertaa pappia kyydissä, oli ollut hyvässä koulussa, itse suuren Knoffin palveluksessa Fosenlandetissa. Mattea: Mutta Nilsillä on vakituinen reittinsä, hän tuntee taloissa jokikisen ihmisen ja tietää, miten kullekin on puhuttava. Ja onhan hänellä sitä paitsi isänsä turvana.

Iltapäivällä Nils lähti Bodøn kaupungin kauppiaiden puheille, hankkimaan näiltä uusia tavaroita pahasti vajenneeseen säkkiinsä. Jäädessään Edevartin kanssa kahden Mattea taivutti tämän tuumaansa — taivutti ihan lopullisesti, niin ettei mies voinut enää peruutua. Se nainen oli kuin rautaa. Mutta Edevart ei myynyt itseään eikä tehnyt sillä kertaa tyhmyyksiä, sillä hän ei nyt ollut rakastunut. Kun Nils tuli kotiin ja sai kuulla iloisen uutisen, Edevart aivan kuin kaasi kylmää vettä miehen niskaan nyökäyttäen päätään ja sanoen: Meidän pitää tehdä paperi. — Mitä varten paperi? — Edevart vain nyökkäsi uudelleen.

He menivät asianajajan puheille ja teettivät tällä muodollisen sopimuksen. Edevart piti puolensa: talo oli hänen, hän siis hankki luotonkin, Nils pääsi yritykseen mukaan vain kuin hänen palvelijanaan.

Voi, voi kuinka vihainen Mattea oli! Mokoman sopimuksen saat paikalla polttaa! hän sähähti miehelleen.

Edevartilla ei ollut mitään sitäkään vastaan, Mattean tungetteleva ystävällisyys alkoi jo tympäistä. Hän muisti, kuinka tämä oli kolme vuotta sitten lähtenyt salaa tiehensä vieden mennessään Augustin kultasormuksen ja kellon.

Polta pois paperi! Kernaasti minun puolestani!

Ei! Ei toki! Nils ei polttanut paperia. Heidän piti pysyä ystävinä, ehkäpä aika toisi neuvon tullessaan. Ei taitaisi kestää kauankaan, ennen kuin hän, Nils, voisi lunastaa itsensä itsenäiseksi sopimuskumppanistaan.

Kulkukauppiastoverukset varasivat mukaansa tavaroita kaupungin kauppiailta ja lähtivät sitten kumpikin taholleen. Edevart nousi vuorolaivaan ja matkasi etelään päin Helgelandiin. Meni kimssuineen kamssuineen maihin pienessä laiturissa koettaakseen onneaan siellä. Oli varhainen kirkas aamu, maa lumen peitossa; laiturilta vei pieneen kauppapaikkaan polku ja leveä ajotie kauemmas kylään. Edevart pysähtyi pienen puron partaalle katselemaan jääkuoren alla sykkivää vesisuonta ja kuuntelemaan sen alakuloista solinaa; myöhemmin päivällä hän huomasi, että lumesta kohoaviin pajupensaisiin alkoi puhjeta kissoja. Hän ymmärsi tuon kaiken, ne olivat lapsuudesta tuttuja asioita, jotka koskivat hänen sydämeensä. Hän oli vielä niin turmeltumaton.

Kauppa alkoi käydä kohtalaisesti. Edevart painautui etelään päin, kauppasi taloihin kankaita, kengännauhoja ja muita välttämättömiä tavaroita ansaiten siten elatuksensa ja vähän enemmänkin. Säkki kävi yhä kevyemmäksi, ei ollut enää liian painava. Tämä oli oikein hänen mieleistään työtä, sai kulkea tai pysytellä paikoillaan, miten vain mieli teki. Isossa kylässä hän saattoi viipyä päiväkaupalla ja käydä kauppaa koko ympäristön kanssa, ja hänen lompakkonsa alkoi jälleen vähän kerrassaan lihoa. Kaikki pitivät nuoresta, hauskan näköisestä pojasta, joka käyttäytyi hyvin, oli kohtelias ja hyvänluonteinen ja helpotti hinnoistaan, niin ettei hänen tarvinnut maksaa juuri mitään asunnosta eikä ruoastakaan. Totta tosiaan, Edevart ei ollut koskaan ollut niin hyvillä päivillä kuin nyt, ei edes jahti Herminen laivurina ollessaan.

Hän lähetti Bodøn kauppiaalle lyhennyserän velastaan, ja kuitenkin hänelle jäi vielä käteistä. Kotiin hän lähetti isälle talarin tai pari aina jonkin ajan kuluttua. Nilsistä hän ei kuullut mitään.

Edevart kulki kulkemistaan. Kevät teki tuloaan oikein todenteolla, keli alkoi olla lopuillaan ja tiet rupesivat upottamaan, niin ettei niitä myöten tahtonut päästä mihinkään. Hän ajatteli hankkia veneen, mutta tuuma sai jäädä siksi, kunnes hän olisi saanut enemmän varoja kokoon. Tultuaan myöhään alkukesästä Fosenlandetiin hän tuumi pistäytyä ohimennen Doppenissa, mutta luopui siitä tuumasta. Mitäpä uutta näkemistä hänellä olisi ollut kauppapaikalla tai iloakaan niin kauan kun Doppen oli pantattuna eikä vielä lunastettu. Nilsin, senkin hyväkkään, olisi pitänyt lähettää rahaa; mikähän siinä oikein oli vikana, kun ei niitä kuulunut? Tähän mennessä hänen olisi pitänyt saada suurin osa tavaroistaan myydyksi, sillä Edevartin oma säkki oli jo melkein tyhjä, hän ei enää kantanut sitä selässäänkään, vaan kainalossa kuin myttyä ainakin.

Hänen matkansa johti laivuri Noremin talon ohi. Koira ärähti haukkumaan, joku lienee ollut ikkunassakin, niin ettei hän päässyt huomaamatta ohi. Hän mietti lyhyen tuokion, siivosi sitten kuraiset saappaansa lumella ja kävi sisään. Siinäkös ihmeteltiin ja taivasteltiin kun tulija tunnettiin, kysymyksistä ja vastauksista ei tahtonut tulla loppua, oltiin kovin ystävällisiä ja laskettiin leikkiä. Mitä hän oikein kanneksi kainalossaan? Vai niin, vai oli hänestä tullut kauppamies? Ei kuin kauppa käymään ja paikalla, eukko tarvitsi ihan välttämättömästi neljä kyynärää värillistä karttuunia uudeksi ristiäishameeksi — eikö Edevart nähnyt, miten paksuksi tämä oli käynyt!

Norem oli karvainen kuin kyöpeli, koko pää villava kuin harmaalla lampaalla, mies syntisemmän ja tyytyväisemmän näköinen kuin konsanaan. Ei hän itse eikä kukaan perheestäkään tiennyt, että hänen kielensä päähän ilmestynyt valkoinen täplä oli kovin vaarallinen. Siinä piili kuolema. Mutta siitä ei kukaan tiennyt mitään.

Edevart sai kuulla seudun asiat pitkin ja poikin. Hän sai kuulla Knoffista ja tämän suuresta kauppapaikasta, kivisestä satamalaiturista, kaupasta, irtisanotusta työväestä ja palvelijoista, jahti Herminestä, joka oli mennyt. Koko toiminta oli lamassa.

Edevart: Vai on kaikki mennyt sen tien? Onko Knoff vararikossa?

Ei sentään ihan niinkään, vastasi Norem, lamassa kyllä, mutta ei sentään ihan lopussa. Helkkari hänet tietäköön, mutta oli tapahtunut aivan kuin ihme. Poika oli saanut rahoja, niin, niin, se Romeo, se viidentoista vanha nulikka, mutta sillä pojalla olikin pää kuin partaveitsi. Lopetettuaan koulunkäyntinsä hän ykskaks näytti olevan oikea mies, pääsi ripille ja tarttui työhön kaksin kourin. Onkos mokomaa nähty, poika vasta viidentoista, mutta ihan kuin aikuinen mies! Kyllä hänellä on urakkaa ja tietämistä, mutta hänpä onkin niin vietävän topakka ja ovela, että saa kyllä kaiken käymään niin kuin itse tahtoo. Muistat kai hänet, eihän hän ennen ollut sen kummempi kuin muutkaan.

Mistä Romeo sai rahat?

Kerrotaan hänen perineen setänsä, joka oli oikein iso eläjä jossakin etelän puolessa. Kaikki Knoffit ovat isoista väkeä; tämä oli vanhapoika ja talonpoika, oikea kitupiikki, taisi kieltää apunsa veljeltään useamman kuin yhden kerran. Sitten viime vuonna, kun kaikki lähti menemään ihan päin mäntyyn, lähettivät Romeon etelään ukon luo pyytämään apua. Mutta ei, tämähän ei tahtonut auttaa, ei toki sinnepäinkään; ei muka "ollut varaa". Mutta Romeo itse taisi osata olla ukolle mieliksi ja saada tämän taipumaan; äijä antoi pojalle sekä rahaa että lahjoja, ja kun hän nyt maaliskuussa kuoli, niin kävi selville, että hän oli määrännyt jälkisäädöksessään kaikki tyynni veljenpojalleen. Parhaillaan ovat suuren talon myyntipuuhissa ja selvittelevät pesän muita varoja.

No kaikkea tässä kuuleekin!

Norem tiesi kertoa Amerikkaan menneistä, maankiertäjistä. Monelta oli tullut kirjeitä, vähän rahojakin muutamille tänne jääneille vanhuksille. Amerikassa kuuluu luonnistaneen koko lailla, siellä oli työssä kuka kaupungeissa, kuka maalla, eivätkä tuntuneet valittavan. Olivat uhanneet, etteivät enää kotiin tulekaan, koska olivat siellä rikastuneet; mitäs he kotona?… He muistivat kyllä, miten vaikea oli saada puolta naulaa kahvia lainaksi, kun sattui olemaan pulassa, mutta nyt hopeataalat vain kilisivät taskussa. — Pitäkööt hyvänään Amerikan rahansa, sanoi Norem, enpä haluaisi vaihtaa! Niinkuin nyt tämä Haakon Doppenkin, kirjoittaa tänne minun pojalleni soittaneensa siellä muutamissakin häissä hanuria ja saaneensa kahdeksan taalaa pelimannin palkkaa. Kahdeksan talaria yhdestä illasta, en minä ole ikinä ansainnut niin paljon. Ja sitä paitsi — apuko niistä lähti tai autuus, kun toiset kirjoittavat Haakonin juovan joka kerran suuhunsa helposti ansaitut rahat, ei pane mitään talteen!

Edevart: Hänellä oli vaimo ja lapsia. Niin, sinähän tunnet heidät tosiaan. Mies on ihan samanlainen kuin täällä ollessaankin, ei hitustakaan parempi. Eikös hän istunut linnassakin monta vuotta tulematta siitä sen viisaammaksi! Kyllä hänelle varmasti vielä sattuu jotakin Amerikassakin. Eikä Lorensenillekaan kunnian kukko laula. Muistathan Lorensenin, joka oli vanhempana myyjänä Knoffin kaupassa? Valittelee nyt jo, että pitikin panna niin paljon rahaa likoon matkaan. No niin, Lorensen ei ollutkaan koskaan kehuja; jos hän yleensä jotakin teki, hän valitti; nyt hän kai on kuullut Knoffin saaneen taas rahoja, ja miekkosta alkaa kaduttaa että tuli ollenkaan lähteneeksi. Sillä siitä ei ole epäilystäkään, Romeo poika saa kyllä liikkeen taas jaloilleen.

Entä sinä itse? kysäisi Edevart. Oletko saanut paljonkin säästöön?

Saanutko säästöön? Mitä tarkoitat? Mitäpä sitä ilman laivaa? Minä vain odotan. Olen vihjannut asiasta Romeolle, eikä menne montakaan vuotta, ennen kuin hänellä taas on laivansa ja muunsa, ja silloin teen kai taaskin jonkin aikaa Lofootien matkoja. Mistäpä minulle säästöjä? Kaikkia sinä kuvitteletkin. Ehkä me molemmat vielä joskus kuljemme Lofooteilla saman isännän laivoissa. Et suinkaan sinä aio iät kaiket ravata maailmalla mytty kainalossa ristiäiskarttuunin kaupalla?

En osaa sanoa. Minusta tämä on mukavaa hommaa.

Mutta eihän sinulla ole tavaroita?

Myin ne loppuun. Ostan uusia tilalle. Sitten olen tuuminut hankkia veneen.

Noremia näytti rupeavan epäilyttämään. Ettei tuo poika vain liene etsimässä takuumiestä? Vai veneen, hän sanoi sitten ääneen. Sen saat Romeolta… Hän kyllä myy veneitä. Ja vaikkei sinulla sattuisi olemaan rahaakaan, niin — tunteehan hän sinut rehelliseksi mieheksi.

On minulla rahaa.

Norem huokasi helpotuksen huokauksen: Vai niin, vai on sinulla rahaa? Mitä oikein tuumit? En tahtoisi olla utelias, mutta kertovat, että sinulla muka on pieni tila täälläpäin?

Onhan minulla Doppen. Niin asia on.

Mutta ei kai sinulla silloin ole liikoja käteistä? Ei ainakaan minun ymmärtääkseni.

Edevart ikään kuin torjuen: Eipä kylläkään liikoja. Mutta muutama tuhat voi sentään olla. — Sitten hän antoi katseensa kiertää välinpitämättömänä ympäri huoneen, jotta Norem ehtisi toipua hämmästyksestään.

Muutamia tuhansia! sai tämä vihdoin sanotuksi. Kuulinko oikein? Ei tässä ihan napilla pelatakaan, alentui Edevart selittämään. Minulla on myös pari palvelijaa, jotka kiertävät minun laskuuni kaupanteossa Nordlandissa.

No sitten! Noremin täytyi vihdoinkin uskoa.

<tb>

Edevart meni Knoffin kauppaan. Hän oli täällä vanha tuttu, itsekin oli seissyt tiskin takana myymässä tavaraa ja ottamassa vastaan maksut. Magnus oli kaupassa myymässä kuten ennenkin, mutta oli ihmeesti kasvanut, oli jo aikuinen mies. Edevart oli aikonut pyytää häntä kirjoittamaan Nilsille karhuamiskirjeen — hänhän osasi kirjoittaa hyvin paljon parempia kirjaimia kuin Edevart. Mutta Magnus oli kovin ylpeää ja kopeaa miestä, tuskin edes nyökkäsi tervehdykseen. Edevart osti vain jotakin pientä tehdäkseen tikusta asiaa ja lähti sitten tiehensä niine hyvineen.

Pihalla Edevart tapasi neitsyt Ellingsenin. Aikoi pysähtyä kättelemään, mutta neitsyt käveli ohi. Kyllähän hän tietysti tunsi Edevartin ja nyökäytti päätäänkin, mutta meni kuitenkin ohi. Se ihmetytti Edevartia suuresti, mutta väliäpä tällä, hän oli hiukan pelännyt koko tapaamista. Hän katsoi naisen jälkeen, mutta tämä ei kääntänyt päätään.

Edevart meni leipomoon. Leipomo oli käynnissä, tuli kattilan alla. Kaksi miestä paistoi parhaillaan leipää, leipuri itse, Edevartin vanha huonetoveri, ja renki. Kaikki oli niinkuin olla pitikin. Leipuri kertoi olleensa Trondheimissa ja saaneensa siellä työtä, mutta Romeo oli muutama kuukausi sitten pyytänyt tulemaan takaisin, ja tässä nyt sitten taas oltiin. Oikein iloisia muutoksia, kaikki alkoi taas sujua oikeaa latuaan tällä paikalla.

Edevart tiedusteli tynnyrintekijää. Tämä eleli yhä edelleenkin talossaan. Tynnyritehdas oli kyllä seisauksissa, mutta mies oli ruvennut toisiin töihin ja oli nyt renkinä talossa, oleili enimmät ajat päivästä halkometsässä.

Edevart varustihen lähtemään ja sanoi kuin piloillaan: Niin, tahdoin vain pistäytyä katsomassa, mitä sinulle kuuluu. Että puuttuiko sinulta ehkä jotakin ja oliko sinulla jauhoja.

Kyllä minulla on jauhoja.

Olisinhan voinut muussa tapauksessa tuoda taaskin parisensataa säkkiä.

Hän lähti tapaamaan tynnyrintekijää, tapasi tämän vaimon ja kysyi, voisiko heiltä saada asuntoa ja ruokaa muutamaksi päiväksi niin kuin ennenkin. Tottahan toki. He puhelivat hyvän aikaa, pohtivat Knoffin asioita, eukko omalta kannaltaan: Niin, nyt ei rouvan itsensä enää tarvitse rehkiä, saavat taas kaksi sisäkköä, sillä Romeo ei tahdo antaa äitinsä raataa itseään piloille. Niin, se Romeo panee taas kaikki kuntoon, sillä hänhän on nyt rikas! Ja neitsyt Ellingsen on kihloissa Magnuksen kanssa —

Mitäh?

Ihan sormukset sormessa, asia on aivan selvä. Kyllähän neitsyt on vähän vanhempi Magnusta, mutta tekevä ja kunnollinen ihminen. Muistatko häntä? Sanovat hänen kovasti juosseen sen pojan jäljessä, istuneen tämän huoneessa myöhään ja varhain, mutta ihmiset puhuvat niin paljon — saat sanoa minun sanoneeni. Jäätkö nyt tänne?

En. Minun pitää vain hankkia vene.

Edevart meni takaisin kauppaan. Kun hän nyt tiesi, miten asiat olivat, hän ei tahtonut rukoilla Magnukselta pienintäkään palvelusta, vaan meni suoraan toimistoon Romeon puheille.

No mutta! — huudahti Romeo ällistyneenä ja tuli käsi ojossa vastaan niinkuin ennen pikkupoikana. Jahah, vai tulit katsomaan vanhoja tuttuja!

Romeo ei ollut oikeastaan aikamiehen näköinen, oli vain pitkä ja hoikka kuin humalaseiväs, ja käsivarret olivat tavattoman pitkät, niin että nutunhihat olivat vähän liian lyhyet. Mitäs sinä nyt aiot? Minne olet matkalla? Kuulin sinun ostaneen tilan täältä läheltä, mikä sen nimi olikaan?

Doppen, vastasi Edevart, mutta ei ruvennut puhumaan sen enempää siitä asiasta. Sen sijaan hän kertoi ruvenneensa käymään kulkukauppaa — jotakin hänenkin oli yritettävä — vihjaisten lopulta olevansa veneen tarpeessa.

Vai veneen tarpeessa? Saat sen kyllä. Pienen veneen vai nelihangan?

Nelihangan, purjeineen kaikkineen, täydet vehkeet. Mutta en oikeastaan tullut luoksenne ihan siinäkään tarkoituksessa. En vain taida iljetä pyytää ja vaivata teitä semmoisella…

Annahan kuulua!

Edevart selitti: Hänellä oli mies kaupankäynnissä pohjan puolessa; oli saanut paljon tavaraa mukaansa, mutta ei ollut lähettänyt rahaa. Siitä oli kohta puoli vuotta aikaa. Niin että jos Romeo tahtoisi kirjoittaa oikein tiukan karhuamiskirjeen?…

Romeo oli heti valmis. Siitä tuli vakava ja viralliseen sävyyn sommiteltu kirje. Romeo pani varmasti parastaan, hänen nuorta sydäntään lämmitti, että Edevart, jonka kintereillä hän oli riippunut pikkupoikana, nyt teititteli häntä noin kunnioittavasti. — Niin, tule vain milloin parhaiten sopii, hän sanoi lopuksi, käydään sitten venettä katsomassa. Voit asua täällä ja maata yösi leipurin huoneessa.

Aioin mennä asumaan tynnyrintekijän luo.

Miksi sinne? Isä ei pidä siitä. Hän on puhunut sinusta, kehui sinua reimaksi laivuriksi. Oletko jo käynyt häntä tervehtimässä?

En ole vielä.

Tule mukaan päivälliselle, että saat tavata häntä!

Edevart esteli: hän ei ollut sellaisessa kunnossa, teillä oli kurja keli ja hänen tamineensa olivat senmukaiset. Suurkiitoksia vain ystävällisyydestä!

Hän jäi asumaan tynnyrintekijän luo ja makasi yönsä rauhassa. Parin päivän perästä hän alkoi iltaisin kuljeskella pihalla; hän oli tulevinaan sinne tapaamaan ystäväänsä leipuria, mutta mieli veti toisaanne. Oikeastaan hänestä oli häpeä, että neitsyt Ellingsen oli istuutunut Magnuksen kelkkaan, luvalla sanoen kurja teko! Eipä silti, ei Edevart ollut itse asiassa ansainnutkaan parempaa, mutta että tavallisen puotirotan, Magnuksen, kanssa… Mutta jos vain Edevart tapaisi neitsyen kahden kesken, niin sittenhän olisi ihme ja kumma, jollei tämä osoittaisi häntä kohtaan hiukan entistä hyvyyttään.

Edevartin ei onnistunut saada neitsyt Ellingseniä käsiinsä. Varmaan tämä kartteli häntä, istui omassa tai tuon puotirotan huoneessa eikä näyttäytynyt ulkona. Tavallaan se kohotti häntä Edevartin silmissä: tyttö ei siis ollut suinkaan heilakka, oli vain yhden kanssa kerrallaan eikä muiden houkuteltavissa. Olipahan vähän keimaillut — mikäs hänen etunimensä olikaan? Karoline? Niin, tyttö oli hiukan keimaillut, antanut vähän myöten, ja helkkari sentään, kuinka lujassa nyt oli! Mutta uskollinen hän oli, tällä kertaa puotirotalleen.

Edevart viipyi kuin viipyikin kauemmin kuin oli aikonut, venekin viivytti. Hän lykkäsi lähtönsä tuonnemmaksi sen vuoksi, ja kuinkas kävikään! Hän viipyi talossa enemmän kuin viikon päivät.

Sitten hän kuuli, että hänelle oli tullut kirje, rahakirje. Sepä omituista, mitähän se merkitsi? Kirje oli Mattealta, nenäkäs ja äkäinen sisunpurkaus, jossa oli totta ja valhetta sekaisin, mutta muuten kyllä niin laatuisa kirje, ettei paremmasta apua. Siinä nyt olivat rahat, jotka Nils oli hänelle velkaa; Nilsin ei, Herran kiitos! tarvinnut enää olla Edevartin renkinä, hän oli isänsä poika. Eikä Mattea malttanut olla vielä nenäkkäästi kysymättä, oliko Edevart kertaakaan ilmoittanut osoitettaan? Ei suinkaan Nils voinut lähettää rahoja kulkukauppiaalle, joka ei ollut antanut minkään valtakunnan osoitetta. Rahat olivat olleet Mattealla pitkän aikaa (sen hän varmasti valehteli), ja hän lisäsi vielä, täynnänsä pyhää vihaa, että varokoon Edevart antamasta Nilsiä ilmi viranomaisille, jos tahtoi välttää pahempia seurauksia!

Mattea oli Mattea!

Hyvä. Edevart maksoi velkansa Bodøn kauppiaille viimeistä killinkiä myöten ja oli kuitenkin rahakas mies. Hän lähetti kotiin Joakimille pari viiden talarin seteliä, ja kuitenkin hänelle itselleen jäi hyvästi rahaa. Romeo oli erehtynyt, jos luuli hänen tahtovan nelihangan velaksi tai edes lainaksikaan, ja sen hän kyllä aikoi sanoa Romeolle.

Edevart tapasi sekä isän että pojan toimistossa. Vanha Knoff oikaisihen, ei antanut kättä, mutta tervehti muuten ystävällisesti ja tuttavallisesti entistä laivuriaan: Hauska nähdä, että muistat, mitä sanoin sinulle lähtiessäsi: Että tulekin takaisin meille, kun tästä selvitään. En osaa sanoa, onko minulla nyt juuri sinulle suurempaa työtä, mutta ei kai siihen kauankaan viivy.

Romeo selitti Edevartin itsensä olevan nyt kauppiaana ja kulkevan etelän puolessa kaupalla. Hänellä oli palvelijoita Lofooteilla, niin että hän oli oikein liikemies. Nyt hän oli veneen ostopuuhissa.

Siitä veneestä aioinkin tulla puhumaan, sanoi Edevart.

Romeo: Jaha — vai siitä. Sanoinhan minä, että saat veneen.

Edevart katsoi häneen hymyillen: En oikeastaan ajatellut pyytää sitä lainaksi.

Vai et? No niin, etpä tietenkään lainaksi. Saat muuten sen millä kaupalla itse tahdot. — Ja samassa hetkessä pikku Romeo näytti, millainen mies hänestä oli tullut ja miten viisaasti hän ajatteli: Onko sinulla tavaroita?

Ei ole.

Romeo: Sattui parhaiksi niin, että täällä pannaan juuri kaikkea järjestykseen ja myydään pois yhtä ja toista. Isän kanssa ajateltiin, että etkö sinä voisi ottaa tavaroitasi yhtä hyvin meiltä kuin toisiltakin?

Ukko Knoff nyökkäsi, mutta oli hämmästyvinään, ikään kuin olisi kuullut asiasta ensimmäistä kertaa.

Edevart: Olin aikonut ottaa tavaroita Trondheimista.

Miksi juuri sieltä? Me annamme sopuhinnoilla; pistetään veneesi lastiin yksin tein.

Vanha Knoff korotti äänensä: Hyvä Andresen, epäiletkö, etten minä pysty myymään halvemmalla kuin Trondheimin pienet kamasaksat? En toki, enpä tietenkään —

Romeo: Meillä on vanhaa varastoa, jonka annamme mennä polkuhinnasta, kankaita, valmiita vaatekappaleita ja muita tarvetavaroita. Ne ovat täysin uusien veroisia, mutta ovat maanneet kauan varastossa. Voit myydä ne ja lyödä kovasti rahaa kokoon, täällä emme saa niitä kaupaksi, kaikki ne jo tuntevat. Tule itse kauppaan katsomaan, muistat varmaan yhtä jos toistakin niiltä ajoilta, jolloin itse seisoit siellä tiskin takana.

He menivät kauppaan ja katselivat kaikki hyllyt. Siitä syntyi suuret kaupat, tiskille ladottiin tavaroita kokonainen pino. Isä ja poika puhuivat Edevartin pään pyörälle. Hän yritti pitää puoliaan ja väitti kerran toisensa perästä: Ei minulla ole varaa ostaa teidän kauppaanne kaikkineen päivineen; ei, ei kahtakymmentä, mutta ehkä kymmenen pakkaa ohutta puolivillaista kangasta. Minne ihmeeseen saan kaiken mahtumaan! Hän harkitsi ja tuumi moneen kertaan. Hinnat eivät olleet suorastaan polkuhintoja, mutta kuitenkin odottamattoman halvat, eikä Romeo väsynyt toistamaan toistamasta päästyään: Ota pois, emme saa kuitenkaan niitä menemään kaupaksi. Maksa kun jaksat!

Magnuskin ilmestyi hetkiseksi näkyviin. Hän aikoi varmaan auttaa isäntäänsä ja sanoi punastuen: Ei mutta — eihän näissä ole puoltakaan hintaa, tahdotteko itse katsoa laskuista?

Romeo ei vastannut sanaakaan.

He eivät olleet vielä ehtineet valmiiksi, ennen kuin ukko Knoff jo tulla köpitti toimistostaan, avasi kultakellonsa kuoren, vilkaisi siihen ja huomautti: Nyt on päivällisaika. Ole hyvä, Andresen! Edevart yritti taaskin estellä, mutta Knoff lausui ainoastaan yhden sanan: Tule!

Edevart oli taas hienossa huoneessa ja kurkisteli yli aidan vieraaseen maailmaan, joka ei ollut hänen omansa. Hän tervehti rouva Knoffia ja tytärtä, kumarsi syvään ja jäi useinkin vastauksen velkaan heidän ystävällisiin kysymyksiinsä. Hänelle ei ollut varattu lautasta pöytään, mutta neitsyt Ellingsen meni punastuen hakemaan, mitä uupui. Edevart tunsi itsensä pieneksi ja vähäpätöiseksi ja toivoi olevansa jossakin hyvin kaukana, mutta Romeo istui hänen rinnalleen ja vanha Knoffkin kysyi häneltä silloin tällöin milloin mitäkin: Aiotko ruveta vakituisesti kauppiaaksi? Siinä tapauksessa voit luottaa minuun.

Edevartin mieltä askarrutti kaikkein eniten se seikka, ettei neitsyt Ellingsen voinut olla palvelematta häntä pöydässä, ammentamatta lientä ja vaihtamatta lautasta. Edevartia harmitti, ettei hän ollut hienommissa pukimissa kuin koskaan ennen ja ettei hänellä edes ollut kultasormusta sormessa. Mitähän neitsyt Ellingsen oikein mahtoi hänestä ajatella? Että hän oli pelkkä tavallinen, vähäpätöinen kulkukauppias, joka otti maakauppiailta tavaraa velaksi? Mutta toisaalta taas ei kuitenkaan ketä kulkukauppiasta hyvänsä kutsuttu Knoffin taloon, saati päivällispöytään. Se kohotti hänen arvoaan ja sai hänet tuntemaan itsensä jo joksikin. Herra nähköön, ettei neitsyt vain rupeaisi katumaan, kun ei ollut pitänyt hänestä kiinni sen paremmin. Satunnainen sanakin tuli hänelle avuksi. Vanha Knoff sai kuulla hänen olleen täällä jo useita päiviä ja kysäisi: vai niin? En ole nähnyt sinua.

Hän asuu tynnyrintekijän luona, selitti Romeo.

Knoff: Tynnyrintekijän luona? Miksi et asu täällä?

Edevart vastasi vältellen: Jouduin sinne sattumalta — luulin — — —

Vai luulit sinä! Knoff oli loukkaantunut.

Romeo: Siinä nyt kuulet, Edevart! Sanoinhan minä, ettei isä pidä siitä.

Senkin neitsyt Ellingsen sai kuulla. Ettei tyttö vain antaisi
Magnukselle kihlojaan takaisin!

Päivällisen perästä Edevart ei enää nähnyt neitsyt Ellingseniä. Hän jatkoi keskeytynyttä ostosten tekoaan, valitsi mieleisensä veneen, maksoi minkä jaksoi ostamistaan tavaroista ja varustautui lähtemään. Magnuksen täytyi olla apuna asettelemassa tavaroita veneeseen. Poika tuntui tekevän sen vain käskystä eikä jutellen ja leikkiä laskien niinkuin entisinä aikoina, jolloin he työskentelivät yksissä.

Milloin lähdet? hän lopuksi kysyi jurosti kääntäen kasvonsa poispäin.

Edevart huomasi toisen olevan kiukuissaan ja toivovan hartaasti, että hän häviäisi täältä mitä pikemmin, sitä parempi. Hänen teki mielensä antaa sana sanasta, mutta samassa hän muutti mieltään. Hän näki äkkiä edessään kiusaantuneen, mustasukkaisen pojan, jonka tielle hän olisi helposti voinut työntäytyä ja aiheuttaa tälle siten tuskaa. Magnus oli aina ollut mukava poika, mitäpä syytä Edevartilla oli ruveta ilkeäksi häntä kohtaan? Sitä paitsi hänen mieleensä jysähti ajatus, joka painoi paljon vaa'assa: mitä siunausta hän olisi voinut odottaa koko suurelle yritykselleen, mitä hyötyä koko matkasta, jolle hän nyt oli lähtemässä isoine, täydessä lastissa olevine veneineen, jos nyt tekisi niin kehnon työn? Kuinka hän voisi olla niin julki jumalaton?

Lähden heti kohta. Mitäpä minä täällä suotta viipymään.

Nyt se oli sanottu! Hän oli tuhlannut hukkaan monta päivää saadakseen tavata erästä tiettyä naishenkilöä. August ei olisi välittänyt tuon vertaa omastatunnosta eikä muusta semmoisesta, vaan ajatellut vain hetken ärsyttävää huvia. Edevart tunsi olevansa verrattoman paljon rehellisempi ja oikeamielisempi.

Magnus huokasi helpotuksesta: Vai niin, vai lähdet kohta? Onko sinulla jo kaikki kunnossa?

Käyn vain maksamassa tynnyrintekijälle. Niin, Magnus, mitäs muuten ajattelet tästä minun yrityksestäni? Edevart kysäisi sitten ollakseen oikein ystävällinen tuota toista kohtaan ja tiedustaakseen hänen mielipidettään.

Mitäkö siitä ajattelen? Pitäisinpä itseäni oikein onnen poikana, jos tämä vene ja nämä tavarat olisivat minun!

Vai niin tuumit? No niin, kiitos vain avusta!

He erosivat. Edevart kävi maksamassa tynnyrintekijälle asumisestaan ja olostaan ja purjehti sitten kohta matkoihinsa. Hän lähti kyntämään merta, kiertävä rihkamatavarakauppa mukanaan.

Olihan tietysti tällaisessa veneellä liikkumisessakin omat haittansa ja hankaluutensa. Edevartin täytyi valita jokin sopiva paikka kiinnekohdakseen ja samoilla sieltä käsin lähiseutu ristiin rastiin. Kun se oli tehty, täytyi palata takaisin veneelle ja jatkaa matkaa seuraavaan sopivaan pysähdyspaikkaan. Hänen matkansa olisi käynyt paljon nopeammin, jos hän olisi kulkenut jalkapatikassa. Ainoana etuna tässä oli se, että vene oli samalla varastopaikkana ja kantoi kaiken, mitä ei voinut ottaa säkkiin.

Edevart painui vähän kerrassaan etelään päin, myi tavaroita kohtuullisiin hintoihin ja ansaitsi kuitenkin hyvin. Hän tuli huomaamaan, että oli tehnyt Fosenlandetissa erittäin edulliset kaupat. Ollin päivän tienoissa [heinäkuun 29. p.] hän saattoi lähettää Romeolle tuntuvan summan velan lyhennykseksi, ja kuitenkin hänelle itselleen jäi vielä hyvästi rahaa. Mutta parasta kaikesta oli tämä vapaa, riippumaton elämä ja laiskantyö; hän oli oma herransa, saattoi kulkea tai maata paikoillaan, miten vain mieli teki. Tämä oli oikeaa joutilaan elämää, ja se sopi hyvin siihen rikkinäisyyden ja herpautuneisuuden tilaan, johon hän oli joutunut.

Edevart purjehti Trondheimin vuonoon, kierteli koko länsipuolen ristiin rastiin, tunkeutui Namdaleniin asti ja palasi sitten takaisin sisämaan pitäjien kautta. Kesä oli mennyt, syksy jo pitkälle kulunut, lumet maassa.

Frostassa hän tapasi eräässä talossa Augustin.

II

August täällä!

Hän oli talon töissä, ei siis ollutkaan matkustanut Bergeniin ottamaan merimiehen pestiä suurille merille, vaan maleksinut Trøndelagissa paikasta paikkaan, toimitellen yhtä ja toista pientä milloin missäkin.

Hän tuli tupaan illalliselle äänettömänä ja vähäpätöisenä, pisti lakkireuhkansa kainaloon ja etsi katseillaan paikkaa pöydästä. Hän oli talossa tavallisena palkollisena.

Edevart oli juuri saanut lupaan yösijan talosta. Hän istui penkillä katsellen ympärilleen. Isossa tuvassa oli myös pari palvelustyttöä, kumpikin työn touhussa, sekä muutamia lapsia ja puolikasvuisia. Pöydällä oli iso puurovati ja maitoa. Pöydän kohdalla riippui kattolamppu.

Edevartin nähdessään August hymyili ällistyneenä ja kurkotti kaulaansa paremmin nähdäkseen. Edevart puolestaan tuijotti toveriinsa kauan saamatta sanaa suustaan: No mutta — sinäkö, August, täällä? Kuka sitä olisi osannut odottaa?

Talon isäntä tuli tupaan. Hän käveli raskain askelin, näytti olevan uuvuksissa. Hän oli nuorenpuoleinen, voimakas mies, vaalea täysiparta ja pysty nenä; hänellä oli yllään työvaatteet ja jalassa pitkävartiset saappaat. Hän katseli ihmeissään toveruksia, jotka olivat noin odottamatta tavanneet toisensa ja kertoivat toisilleen kuulumisiaan.

Tämä on kulkukauppias, jolle lupasin yösijan, selitteli emäntä. Voi maata renkien huoneessa.

Mies ei sanonut sanaakaan, vaan istuutui pöytään ja tarttui lusikkaansa. Muutkin istuutuivat illallispöytään, viimeisenä kaikista August, joka oli seisonut hetken paikallaan kuin epäröiden.

Illallisen aikana nuoret tyttölapset puhelivat hiljaa Augustin kanssa. He tuntuivat pitävän häntä vähän kuin pilkkanaan, mutta August ei siitä välittänyt, hymähtelihän vain hiukan heidän pilanteolleen; tuntui jo olevan siihen tottunut. Edevart tunsi jälleen toverinsa sellaisena, jollainen tämä oli ollut kotona Poldenin tuvissa, siellä hän myös istui hyväntahtoisesti myhähdellen toisten pitäessä hauskaa hänen kustannuksellaan. Tämä oli aivan toinen August kuin se, joka seisoi Lokin kannella ja käski ja komenteli kuin paras amiraali. August istui tuossa kuin masentuneena, tuntui sietävän aika paljon. Palvelustytöt ja lapset puolestaan ehkä juuri vieraan kulkukauppiaan uhalla panivat parastaan, menivät pilanteossaan koko pitkälle ja kysyivät, kelpasivatko Augustin kultahampaat puuron puremiseen.

Senkin hupsut! vastasi August hymyillen, mutta vilkaisi samalla isäntään nähdäkseen, oliko hän sanonut liian paljon.

Toiset matkivat hänen nordlandilaismurrettaan ja oikoivat sitä — senkin hyväkkäät, trøndelagilaiset, joiden kotipaikoilla puhutaan koko Norjan kaikkein kamalinta murretta!

Edevartia alkoi harmittaa toverinsa puolesta.

Illallisen jälkeen talon emäntä kysyi: Missä olette tutustuneet?

Olemme lapsuudentuttavat, vastasi Edevart ruveten tahallaan puolustamaan toveriaan. Olemme samasta pitäjästä, minä olen ollut hänen perämiehenään.

August: No niin, eikö siis ole totta, että minä olen ollut laivurina ja jahdin päällikkönä?

Voipa olla tottakin, vastasi emäntä yliolkaisesti. Minä siitä vähät.

Kukaan teistä ei tahtonut uskoa sitä, intti August.

Äänettömyys.

Hm! murahti isäntä. On kai lupa uskoa tai olla uskomatta sinun kertomuksiasi.

August ei vastannut mitään, vaan painoi päänsä riipuksiin. Mutta Edevart sanoi kuin uhitellen: Et suinkaan sinä August liene laskenut lipettiä? Kun kerrot kaikki, mitä olet todella kokenut, siinä on kyllä enemmän kuin tarpeeksi ihmettä Frostan väelle.

Jälleen äänettömyys. Isäntäkin oli vaiti, mutta rypisteli kulmiaan.

Nuoret palvelijattaret tahtoivat nähtävästi hiukan korjata äskeistä pilantekoaan. Toisen mieleen muistui, että August oli joka tapauksessa etevä pelimanni.

Kerrassaan verraton! tuumi toinenkin. Kun hänet vain saa soittamaan.

August: En soita joka päivä.

Joka päivä? Ethän ole soittanut kuin yhden ainoan kerran.

Eikä tulekaan useampia kertoja sitä lajia, urahti August jurosti.

Tyttö tiuskaisi äkäisesti: Ei toki pyydetäkään!

August ja Edevart lähtivät kumpikin renkien makuuhuoneeseen. Edevart kysyi: Mihin helkkarin pesään sinä oletkaan joutunut?

Älä puhu noin kovasti!

Siitä minä viisi, kuulkoot itsekin! Aiotko jäädä tänne?

En pitkäksi aikaa. Pariksi viikoksi, kunnes määräaika on lopussa.

Edevart: Minä olen kauppamatkoilla, niinkuin jo kerroin. Tule mukaan veneeseen!

Miten niin? — ei toki —

Vai niin, vai tahdot jäädä tänne?

Älä puhu noin kovasti. Ei, en aio jäädä tänne. Mutta sopimuksen mukaan minun pitäisi olla vielä pari viikkoa. En tiedä —

Etkö luule isännän laskevan sinua lähtemään nyt heti?

Ehkäpä laskeekin. Jos sinä kerran sanot niin. Mutta minä en voi olla veneessä.

Miten niin?

Eihän minusta ole venemieheksi. Pelkään veneessä.

He puhelivat asiasta ja pohtivat sitä joka puolelta. Tottahan August sentään voisi olla veneessä Trondheimin vuonossa. Edevart kysyi: Oletko käynyt entistä aremmaksi? — En ole aremmaksi, mutta en liioin rohkeammaksikaan. En voi koskaan tottua siihen.

He puhelivat puoliyöhön saakka. August siitä, miten oli elänyt siitä lähtien kun he erosivat Trondheimissa, sekä kaikista taloista ja paikoista, joissa oli ollut työssä. Mutta eipä siitä herunut suuriakaan. Aina oli hankittava hiukan vaatteen puolta, ja muutenkin tärväytyi rahaa kaikenmoiseen joutavaan. Onko sinulla oikein kosoltikin tavaroita?

Ei ole enää, olen myynyt suurimman osan. Mutta on minulla tarpeeksi meille molemmille siksi kunnes päästään Trondheimiin.

Aamulla Edevart puhui isännän kanssa. Tämä oli juro ja omahyväinen mies, ei edes viitsinyt vastata kysymyksiin. August lähti isännän mukana hevosella halkoreessä. Edevart odotti, kunnes he tulivat takaisin päivälliselle, ja otti asian uudestaan puheeksi. En tiedä, sai isäntä vihdoinkin sanotuksi. Päästä vain hänet menemään, puuttui emäntä vuorostaan puheeseen, sillä mitäpä hyötyä meillä on hänestä näin talvisaikaan?

Tilinteossa ei päästy yksimielisyyteen. Augusthan oli saanut maakauppiaasta yhtä ja toista, minkä isäntä oli maksanut ja kirjoittanut muistiin. Olipa August saanut etukäteen hiukan rahaakin.

Jo heti ensi erän kuullessaan August huudahti: Kahvia? Enhän ole saanut naulaakaan kahvia! Mitäs minä sillä?

Palvelustytöt kuuntelivat selvittelyä hymyillen.

Isäntä: Täällä on kahteen kertaan puoli naulaa kahvia, niin että siitä tulee naula.

Se ei ole ollut minulle. Lienevät kesälliset päiväläiset ottaneet…

Ei, se on sinun eikä kenenkään muun tilillä! ratkaisi isäntä asian painokkaasti.

No niin, olkoon sitten! En ole kylläkään ostanut kahta puoltanaulaa kahvia, mutta enpä minä niiden varassa… Pistäkää vain minun tiliini!

Edevart ei ollut huomaavinaankaan koko kinastelua. Hän maksoi emännälle yösijasta ja aamiaisestaan, paistetusta silavasta, vei säkkinsä pihalle ja tuli takaisin pirttiin.

Nyt oli tullut riita huivista.

En ole ostanut sellaistakaan, väitti August puolestaan. Olette varmaankin kirjoittanut sen väärään paperiin.

Isäntä iski nyrkkinsä pöytään kiljaisten: Pidätkö suusi kiinni!

August pyyteli anteeksi: Ei, en minä tarkoittanut — tahtoisin vain pyytää teitä katsomaan tarkkaan, onko tämä tosiaan minun paperini.

Katso itse! komensi isäntä että tupa kaikui. Mitä siinä lukee? Osaatko lukea omaa nimeäsi? — Mutta äkkiä sanat sammuivat hänen huulillaan, hän itse jäi tuijottamaan paperiin, tuntui menneen kovin neuvottomaksi. Vihdoinkin hän sai sanotuksi: Niin, tuota noin, tämä ei näy olevankaan sinun paperisi, ei näy tosiaankaan olevan!

Hän rupesi oitis penkomaan muita papereitaan.

August hymyili onnellisena siitä, että oli ollut oikeassa, ja sanoi riemuiten emännälle ja palvelustytöille: Enkös minä sitä jo sanonut! Hahhahhaa!

Kas tässä se on! virkkoi isäntä löydettyään oikean paperin… oli erehdys. Mutta ei sinun silti tarvitse irvistellä kultaikenilläsi!

Edevart huusi samassa Augustille: Kuinka et pamauta tuota miestä nyrkillä nenään, niin että se kääntyy vieläkin pystympään?

Isäntä kurkotti kaulaansa. Hän ei ollut uskoa omia korviaan, ja August pidätti pelästyneenä henkeään. Isäntä nousi tuoliltaan ja astui askelen Edevartia kohti. Edevart astui vastaan, ja molemmat miehet seisoivat silmäkkäin kalpeina kuin kuolema.

Älä huoli, Edevart! yritti August tyynnytellä. Isäntä näki joutuneensa pöydän ja Edervartin väliin. Hän sanoi terävästi vaimolleen: Ota ovi auki! Kun se oli tehty, huusi hän: Ulos — ulos minun talostani!

Edevart: En lähde minnekään. Tahdon olla tilintekonne todistajana.

Mikä isännälle neuvoksi? Emäntäkin virkkoi kuin sovitellen seinävierestä: Sehän oli pelkkä erehdys! Ja August yritti taas tyynnytellä:

Älä viitsi, Edevart! Ei välitetä koko asiasta! Vai todistajana! matki isäntä. En tarvitse ketään todistajakseni tehdessäni tiliä. Tämä oli erehdys.

Sitähän minäkin sanoin! ehätti eukko säestämään. Niin, mutta tuolle se olisi iskettävä kalloon, kun ei muuten usko!

Edevart: Sopii tulla yrittämään — iskeä sitä minun kallooni!

Ei! äyskäisi isäntä. Siihen minä olen liian hyvä. Edevart sanoi lopuksi: Olisinpahan minä ollut sinun sijassasi, August!

Kaikki sujui sitten rauhallisesti.

Sitä Augustia! Kävi selville, että hän oli täälläkin hommannut yhden talon palvelustytöistä hentukseen. Tyttö ei tainnut hänestä paljonkaan välittää, koska teki kiusaa minkä ennätti ja piti kuten muutkin hauskaa hänen kustannuksellaan, mutta sitten taas syleili Augustia, ja silloin tämän mielestä kaikki oli jälleen hyvin.

Augustin järjenjuoksun mukaan tytön täytyi tehdä niinkuin teki johtaakseen toisten epäluulot harhaan. He olivat tavallaan kuin rakastavat ainakin. Mutta Augustin täytyi puolestaan kärsiä huonoa kohtelua koko talonväen taholta, olla niin kuin pidettiin yrittämättäkään vastakynttä, saadakseen mikäli suinkin mahdollista viipyä talossa yli talven. Mikäpä Augustista olisikaan ollut liikaa mielitietyn vuoksi! Ja lähtiessään nyt Frostan talosta hän tunsi sydämensä raskaaksi: Tyttö oli varmasti uskollinen, hän selitteli Edevartille, ja piti aina minun puoltani. — Miten niin? Olin näkevinäni, että annoit hänelle rahaa lähtiessäsi. — Pari, kolme talaria palkastani. Ei ole helppo olla taas ihan yksin, ilman mitään. Etkö nähnyt hänen itkevän?

He soutivat Frostasta kauniilla ilmalla, mutta August pyrki manterelle. Hän sai säkin ja mahdottoman kantamuksen tavaroita selkäänsä, tarkat ohjeet, mitä teitä hänen tuli liikkua tavaroita kaupustellessaan, sekä erinäisiä hyviä neuvoja ja varoituksia matkaeväiksi. Heidän piti määräaikaan tavata Trondheimissa.

August oli tällä kertaa suurenmoinen kauppamies. Hänellä oli kaupunkiin tullessaan säkki melkein tyhjänä ja kauniit rahat taskussa. Matkallaan hän oli usein poikennut samoihin taloihin ja paikkoihin, joissa oli ollut työssä. Ihmiset tunsivat hänet ennestään ja näkivät hänet mielellään uudelleen. Häntä ei ollut koskaan käsketty pois, vaan hän oli joka paikasta lähtenyt omasta vapaasta tahdostaan, kun ei jaksanut vastustaa vaellushaluaan ja epävakaisuuttaan, ja niin hän oli aina heittänyt hyvästit. Nyt hän palasi takaisin kulkukauppiaana, hymyili ja nyökkäili kaikille, ja kaikki tunsivat tulijan: hänhän oli August, joka soitti hanuriaan vain kerran eikä sitten enää toiste. Sama kultahampainen nordlandilainen, joka oli tehnyt haaksirikon ja menettänyt siinä kaikki, tuossa hän oli taaskin! Kansa kävi kauppaa hänen kanssaan, he pitivät hänestä eivätkä käskeneet häntä pois.

Ja kauppa kävi. August oli oppinut määräämään ylettömät hinnat ja helpottamaan ne sitten kutakuinkin kohtuullisiksi. Hän oli oikeassa olossaan, puhe luisti kaupanteon lomassa kuin rasvattu, monta mehevää sukkeluutta sutkautettiin. Ja hänen lähtiessään kaikkien onnentoivotukset seurasivat häntä.

Augustissa ei ollut tosiaankaan vikaa. Hänellä oli lahjoja ja kutsumusta, hän oli synnynnäinen kauppamies.

Trondheimissa kumpikin osti kultasormuksen ja siistin puvun, sitten he kolusivat rihkamatavarakaupoissa ostaen tarpeellisia tavaroita pohjoiseen tehtävän matkan varalle. Edevart maksoi Knoffille lopunkin velkansa, joten hän nyt siis oli äveriäs mies, veneen omistaja, jolla oli rahaa ja tavaraa. Todella hyvä saavutus yhden ainoan vuoden osaksi. Ja kaiken lisäksi hän oli saanut viettää tätä siunattua laiskaa maankiertäjän elämää.

He matkasivat jälleen pohjoiseen päin, toinen sisämaassa, toinen vesitse pitkin rannikkoa. Edevart pistäytyi jälleen Knoffin luona Fosenlandetissa ostamassa Romeolta tavaroita. Hän teki taas hyvät kaupat ja lepäili muutamia päiviä kaikessa rauhassa.

Tynnyrintekijän vaimolla oli taaskin kerrottavana uutisia. Amerikan-matkaajat kirjoittivat yhä harvemmin. He jäivät sinne kaukaiseen maahan, heistä tuli jenkkejä, jotka kotiutuivat pian ja helisyttivät hopeatalareita taskussaan. Meren yli menneet nuoret lähettivät yhä niukemmin avustusta kotiin jääneille vanhuksille. Muutamissa kirjeissä valitettiin, että Amerikassakin oli huono aika, vehnä oli pahasti kärsinyt kovasta kuivuudesta ja raesateet osittain tuhonneet tupakkasadon. Mutta vanhin myyjä Lorensen oli kirjoittanut suoraan Romeolle pyytäen päästä entiseen toimeensa Knoffin kauppaan, hän ei voinut sietää nykyistä oloaan. Niin ettei siellä Amerikassakaan kaikki liene niin kehuttavaa, päätteli tynnyrintekijän eukko kertomuksensa lopuksi.

Ihan samaa laivuri Noremkin sanoi viime vuonna, myönteli Edevart. Hän ei huolinut vaihtaa nykyistä oloaan Amerikkaan.

Niin, Norem-parka! Eukko pudisteli säälien päätään. Kaikkeen ihmisen pitääkin joutua! Miten niin?

Eukko pudisti jälleen päätään: On ollut leikattavana. Se on se ruumiin koi eli syöpä. Se on niin surkeaa, ettei osaa sanoakaan. Ensin veivät Trondheimiin ja tekivät mitä suinkin voivat, mutta niin sanovat, ettei siitäkään ole enää apua.

No sepäs jotakin! Onko ihan vuoteen omana?

Sitä en tiedä. Kuuluu vieläkin olevan Trondheimissa.

Mitäs hän itse sanoo?

Mitäkö sanoo! Ei hän voi sanoa mitään. Koko kielen ovat leikanneet pois.

Edevart levähytti käsivartensa levälleen päästäen ne vaipumaan hervottomina alas.

Nii-in! toimitti eukko. Ensin leikkasivat kielestä puolet, mutta tässä tuonnottain jo tyngänkin. Mikään ei kuulu pelastavan, jos kenellä on syöpä ruumiissaan.

No niin! No niin! Edevart oli mielestään aika miestä, kun ei ollut mennyt Amerikkaan eikä joutunut mihinkään muuhunkaan vaivaan ja onnettomuuteen. Norem sanoi viime vuonna haluavansa taas laivaan ja merille. Ihmisen kohtalo on kovin epävarma!

He juttelivat Knoffista, samasta iankaikkisesta puheenaiheesta. Puhelivat neitsyt Ellingsenistä ja Magnuksesta, kauppa-apulaisesta, jotka aikoivat keväällä naimisiin ja asettua asumaan satunnaisille vieraille varattuun pieneen rakennukseen. Kummankin oli määrä jäädä Knoffin palvelukseen entiselle paikalleen.

Edevart veti suutaan nauruun: Vai neitsyt Ellingsen naimisiin!

Älä puhu tuolla tavalla!

Entä jos tulee lapsia, niin käsivarrellaanko hän niitä pitelee vai missä?

Eukko: Kuuluvat kuiskivan, ettei hän saakaan lapsia.

Sitten he hymyilivät kumpikin salaamatta lainkaan toisiltaan, mitä ajattelivat.

Nelihanka täydessä lastissa Edevart purjehti Fosenlandetista käymättä tälläkään kertaa Doppenissa. Helgelandin pohjoispuolella toverukset taas tapasivat. August oli nytkin saanut myydyksi kaikki tavaransa, olikin koko mato kauppuriksi ja korvasi monin verroin Edevartilta saamansa palkan. Hän sulloi säkkinsä veneestä tavaroita täyteen, sopi seuraavasta tapaamispaikasta ja oli jälleen tiessään.

He tulivat myöhäsyksystä Bodøhön ja tunsivat olevansa siellä melkein kuin kotonaan. Edevart ei tahtonut näyttäytyä Poldenissa, ennen kuin vene olisi taas täynnä tavaraa, minkä vuoksi hänen täytyi ostella yhtä ja toista Bodøn pikkukauppiailta. Se ei ollut kylläkään edullista, mutta ei ollut muutakaan neuvoa. Hän rupesi vähitellen huomaamaan, että hänen oli välttämättä päästävä säännölliseen yhteyteen trondheimilaisten toiminimien kanssa, jotka saattoivat milloin tahansa toimittaa tavaralähetyksen minne tahansa matkan varteen.

<tb>

Polden-vuonon pohjukka oli jäässä. Edevartin ja Augustin täytyi mennä maihin Ytrepoldenissa ja painella jalkapatikassa koko pitkä matka kotikylään. He eivät pitäneet suotta kiirettä, vaan antoivat uutisen tulostaan levitä edeltä. Kummallakin oli selässä mahdottoman suuri tavaramytty, joten heidän suorastaan oli pakko tehdä taivalta hitaasti. Kävellessään he puhelivat hiljaa, heilutellen kyynäräkeppiä ja levähtäen tuon tuostakin.

Molemmat olivat panneet päälleen parastaan, ja muutenkin he olivat kaikkein hienoimmissa tamineissaan. Herra nähköön, tässä olikin kaksi paremmanpuoleista toverusta, jotka eivät tulleet kotikylään ainakaan kerjäläisinä ja tuhlaajapoikina! He tahtoivat tulla sinne avuntuojina ja hyväntekijöinä, ja heillä oli siihen kyllä varaa. Edevart halusi ennen kaikkea antaa runsaasti lahjoja isälleen ja sisarelleen. He olivat kovin kiitollisia pienimmästäkin, eivätköhän nyt menisi aivan sanattomiksi tästä yltäkylläisyydestä!

Oli aika kipakka pakkanen. He kävelivät kävelemistään kuivaten nenäänsä kaikkein koreimpiin kukallisiin nenäliinoihinsa, mitä heillä oli kaupan. August varsinkin oli laittautunut kovin hienoksi, valellut itseään hajuvesillä ja kammannut tukkansa keskeltä jakaukselle. Ei hänellä ollut isää eikä liioin sisaruksia, kenelle isotella, mutta ei hänkään tahtonut olla pekkaa pahempi. Tietystikään ei maksanut vaivaa puhua venättä kylässä, jossa kukaan ei ymmärtänyt englantiakaan, mutta tarvitsiko hänen silti tulla sinne kerjäläisen ja ryysypekan näköisenä? Hän oli suuri ulkomaiden elämän ja ihanuuksien ja hienouksien tuntija ja oli loistonhalussaan kietonut veripunaisen huivin vyöksi vyötäisilleen. Tämä on Etelä-Amerikassa ihan viimeisintä muotia, hän selitteli mahtavasti. Mitä luulet ihmisten sanovan meidän ilmestyessä kylään? hän tutkaili sitten Edevartilta.

Kylää lähestyttäessä August vaati, että oli saatava hiukan puhaltaa, jotteivät he tulisi perille väsyneinä ja hengästyneinä. Hän otti taskustaan kummallekin sikarin, jotka oli ostettu Bodøstä juuri tässä tilaisuudessa käytettäväksi, ja varoitti Edevartia imemästä liian ahnaasti, jottei juhlatupakka päässyt loppumaan ennen aikojaan. Mutta kun Karoluksen tuvan ohi mennään, niin muistakin tupruttaa kuin laivanpiippu! hän neuvoi vielä lopuksi.

Kun tullaan kotiin, saat sinä mennä edeltä tupaan.

August: Miksi niin?

Edevart vastasi ujosti: Minä en voi mennä ensiksi!

Kylä lepäsi äänettömänä ja synkkänä, köyhänä ja kurjana. Ei jälkeäkään suuren sillisaaliin aikaisesta rikkaudesta; talot olivat maalaamatta, ei ollut tanssia eikä muita iloja! Mitä siitä kaikesta oli ollut hyötyä! Ihmiset saivat kerran, yltäkylläisesti, mutta eivät enää toista kertaa. Pääsivät makeanleivän päivien makuun, kävivät pöyhkeiksi ja huolettomiksi, tottuivat nurisemaan tyytymättöminä, tupakoimaan ja ylpeästi sylkeä roiskimaan. He tekivät siten silloin aikanaan, mutta eivät sitten enää — mitä siitä kaikesta oli ollut hyötyä?

Tuona harmaata harmaampana talvipäivänä tuli siis kylään kaksi sen omaa miestä kaikessa komeudessaan. Ihmiset olivat syöneet edellisen vuoden Lofootien kalastuksen ansiot suuhunsa viimeisiä rippeitä myöten ja nuoleksivat nyt kynsiään. He maleksivat pirtistä pirttiin kysellen kuulumisia ja ravistellen surullisina päätään. Ystävällistä ja hyväntahtoista, mutta laiskaa ja köyhää väkeä. Ei mitään ansiota, ei silliapajia, ei työtä, vain talvea ja pimeyttä. Joku pysytteli vielä miten kuten jaloillaan. Kauppias Gabrielsen oli lyönyt rukkaset pöytään, mutta sai elatusapua vararikkopesästä ja saattoi vieläkin komeilla valkoinen kaulus kaulassa; lukkari Johanseninkin kannatti vielä tuprutella piippua sunnuntaina kirkkotiellä. Mikäpä hänellä hätänä, sai varman palkan ja vaikkapa hätätilassa puhalsi kolehtirahoista.

Toverukset kävellä raahustivat kylään, kävelivät ohi vanhan Martinuksen tuvan, ohi Ragnan isoäidiltään perimän töllin, jonka ovella Teodor näkyi katsoa töllistelevän, ohi Karoluksen suuren tuvan, jossa ikkunalasit olivat täynnä uteliaita naamoja, ja ohjasivat lopulta askelensa Edevartin kotiin.

Mitä ihmettä — nyt en ymmärrä tätä! tuumi Edevart siinä kävellessään.
Täällä on kaikki kummasti muuttunut. Mihin kallio on joutunut?

Augustkin tuijotti silmät pyöreinä: Totisesti, olet oikeassa! Tuossa oli kallio, muistan sen kuin eilisen päivän! Ja ehtiessään tuvalle hän kääntyi puolittain Edevartiin päin sanoen: Katsohan, tänne on tullut kiviportaat!

Koko perhe oli koolla tuvassa. Huhu oli kulkenut tulijoiden edellä ja houkutellut kaikki koolle. Oli tullut useita naapureitakin, Ezra, tuo sukkela merkillinen villikissa, pari naapurin eukkoa, Karolus itse ja taisi olla vielä joitakuita muitakin. Avatessaan oven ja yrittäessään tupaan säkkeineen August huomasi oitis sen käyvän mahdottomaksi, tupa oli niin pakaten täynnä väkeä. Toverukset laskivat kantamukset selästään maahan ovenpieleen ja astuivat sitten tupaan.

Neljä henkeä nousi heti istumasta tehdäkseen heille tilaa.

Älkää huoliko — älkää huoliko! he huusivat kiellellen näyttääkseen oikein vaatimattomilta ja ystävällisiltä.

He pääsivät istumaan, kun Joakim ja Ezra istuutuivat pöydälle.

Hieman nololta tuntuva hiljaisuus.

Vihdoin Joakim, joka istuu pöydällä heilutellen koipiaan pisamaisena irvihampaana niin kuin ennenkin, avaa suunsa: Aioitteko tuoda kuormat mukananne tupaan?

Joku muukin vetää arkaillen suutaan nauruun. Vanha isä virkkaa hämillään ja neuvotonna: — kovin isot kuormat!

Joakimilla oli koulussa saatua viisautta yhä vielä pää täynnä. Hän kuiskasi Ezralle, niin että kaikki kuulivat: Jaottakaamme maahan huoneemme ja rakentakaamme ne avarammiksi!

Karolus, kunnanvaltuuston puheenjohtaja, huomautti arvokkaasti: Ei tarvitse: Minun tuvassani luulisi riittävän tilaa.

Muutkin olivat samaa mieltä ja ehättivät puhumaan puheenjohtajan mieliksi: Sinun tuvassasi, niin — kyllä siinä tilaa riittää!

Puhe pääsi vähitellen vauhtiin. Karolus tiedusteli, olivatko miehet tulleet meritse vai maitse ja sai vastauksen kysymykseensä. Mistä merellä tuuli? Koillisesta. Augustin täytyi avata takkinsa tuvan saunanlämmössä, jolloin hänen eteläamerikkalainen vyönsäkin tuli näkyviin.

Mutta tällaista kotiintulo oli aina. Ei ollut ensinkään tapana mennä tulijoita vastaan portaille, ei liioin osoittaa pienintäkään ilon ja hyvänmielen merkkiä tai toivottaa tervetulleeksi. Se olisi ollut joutavaa teeskentelyä ja narrimaisuutta. Kuinka helposti sellainen olisikaan voinut muuttua mielenliikutukseksi ja nöyrämielisyydeksi, ties vaikka kyynel olisi kihonnut silmännurkkaan — mikä oli häpeällisintä kaikesta! Edevart oli kyllä hieman pelännyt, että mielenliikutus voisi saada vanhan isäukon valtaansa ja ehkä tempaisi samalla hänet mukaansa — mutta kaikki sujui paremmin kuin olisi osannut toivoakaan, kun oli koolla näin paljon vierasta väkeä. Se sai jännityksen laukeamaan. Hän vilkaisi sisariin päin rupeamatta silti narriksi: kuinka pitkiksi tytöiksi olettekaan kasvaneet! En tahtonut ensin tuntea! Molemmat punastuivat ja alkoivat puuhata kahvivehkeitä tulelle.

Vasta pitkän ajan kuluttua alkoivat vieraat vähitellen lähteä tuvasta. He olivat viime hetkeen saakka toivoneet saavansa nähdä, mitä tulijoilla oli säkeissään, mutta kumpikaan ei näyttänyt aikovankaan tuoda niitä tupaan avattaviksi. Heille kyllä vihjailtiin sinnepäin, saapuvilla olijat ilmaisivat sen varsin selvin sanoin, Karoluskin virkkoi lähtiessään: Teillä taitaa säkeissä olla toista ja molempaa? — Onhan niissä! — Niin, tuota, pistäydytte kai pian katsomassa? — Saat olla huoleti!

Mutta paljon ihmiset silti olivat nähneetkin. He saattoivat nyt maleksia talosta taloon kertomassa, minkälaisia pomomiehiä Edevartista ja Augustista oli paisunut: Kummallakin oli taskukellot ja kultasormukset, hienot mustat verkavaatteet ja hattu toisella korvalla.

Päivät menivät menojaan. Ne olivat iloisia päiviä tuossa pienessä kodissa, oikeaa juhla-aikaa. Kleivan Josefina sai heti ruveta neulomaan vaatteita Edevartin kummallekin sisarelle, vanha isä sai uuden takin ja vielä muutamia setelirahoja sen taskuun, ja Joakim sai loput saatavansa. Edevart ei ollut enää hänelle äyriäkään velkaa. Ja Edevart omisti yksinään Doppenin.

Veljesten kesken tilinteko ei tietystikään sujunut ilman näykkimistä ja kinastelua. Kummatkin kiivastuivat, eikä kummankaan auttanut olla puolustamatta kunniaansa, kun vielä sattui niin, että Kleivan Josefine oli kuuntelemassa ja sanoi sanansa joukkoon. Miksi ison veljen pitikin ruveta tekemään selvitystä kolmannen kuullen? Kai vain siksi, että muutkin kuulisivat. Mutta Joakim piti varansa. Saamamies Joakim istui tuossa pisamaisena ja surkean laihana ja velttona eikä voinut ymmärtää mokomaa häpeällistä tarjousta, että veli yritti tyrkyttää hänelle muutamia seteleitä.

Mitä sinä tarkoitat?

Olen tämän verran velkaa sinulle.

Pöllö! sanoi Joakim yksinkertaisesti.

Ota rahat. Siinä on loput siitä, mitä lainasin sinulta.

Etpähän lainannut mitään. Sain nuotan sinulta. Ja lähetithän minulle
Fosenista rahakirjeen.

Edevart sysäsi setelit luotaan: En minä aio ruveta istumaan tässä kaiken päivää kuin apina ja repimään leukojani sinun kanssasi!

Ja vihdoinkin viimein Joakim otti rahat, mutta näytti olevan aivan oksentamaisillaan. Ei hän aikonut hellittää noin vain, vaan hautoi jotakin mielessään. Äkkiä hän sanoa pamautti purevasti ja häikäilemättä: Tervetuloa Amerikasta!

Se sattui. Kleivan Josefine kumartui työnsä puoleen vetäen suutaan hymyyn.

Koko kylän väki oli kuullut Edevartin aikoneen lähteä pitkälle matkalle — mutta siitä ei ollut tullutkaan mitään, kaikki oli ollut pelkkää pöyhkeilyä ja suurentelua, vai mitä? Josefine kohotti päätään työstään kuullakseen paremmin.

Edevart näytti hetken ikään kuin nieleskelevän, vaikkei hänellä ollutkaan mitään suussaan: Sika söi eväät.

Joakim: Niinpä niin, sika söi eväät. Taisi ruveta jänistämään.

Vai jänistämään? Ole huoleti, kyllä olisin uskaltanut. Mutta uskonpa tehneeni viisaammin näin.

Miten niin? Joakim ei ollut ymmärtävinään.

Itsehän olet nähnyt, mitä minulla on säkeissäni. Ja veneessä on vielä enemmän.

Kleivan Josefinestakin tuntui kai siltä, että hänen oli ruvettava välittämään, joten hän virkkoi: Sinulla on kai pirtojakin?

On minulla veneessä pirtoja, harvempia ja tiheämpiä, mitä numeroa vain tahdot.

Mutta sinähän, Edevart, olet oikein pomomies! Oli siunattu asia, että tulit. Sillä sen perästä kun Gabrielsen löi rukkaset pöytään ei ole tahtonut saada yhtään mitään.

Minulla on nelihanka lastissa ääripuuta myöten, virkkoi Edevart.
Pitäisi siitä joksikin aikaa riittää tavaroita poldenilaisille.

Mistä olet saanut ne? tutkaili Joakim.

Mistäkö saanut? Tavaratko?

Niin, sillä ethän ole vain varastanut niitä jostakin?

En viitsi kuulla sinua!

Sillä silloin joudut tiilenpäitä lukemaan! jatkoi Joakim. Ja kun sinulla sitten on kädessä ruunun hansikkaat, niin jopa tulikin kaunis mies kotiin!

Kleivan Josefine hymyili jälleen sovitellen. Mutta ei kai sinulla ole siivilöitä?

Vai ei ole! Tule katsomaan veneestä!

Sinä olet merkillinen mies! Olen ollut pahemmassa kuin pulassa, lehmä poiki tässä tuonnoin, eikä minulla ollut siivilää… Ja nyt Josefine tahtoi auttaa Joakimiakin, joka oli joutunut huonommalle puolelle ja näytti olevan harmista pakahtumaisillaan: Niin, niin, mutta Joakim on myös tehnyt jotakin.

Edevart: Kai maannut mädänneine nuottineen Vesteraalenissa.

Ei. Hän on lohkaissut paaden toisensa perästä kalliosta ja tehnyt niistä kiviportaat. Se on hänen uusin työnsä.

Vai niin! Ilmankos onkin käynyt niin pyöreäposkiseksi! virkkoi Edevart äärettömän ivallisesti. Hyvää ansiota!

Josefine ei hellittänyt: Ja kunhan ennättää kulua tämä talven häntä ja nurmi alkaa vihoittaa, niin saat nähdä, mitä kaikkea Joakim on tehnyt: Väänsi kaikki kivet niitystänne ja käänsi turpeet nurin ja teki koko alan pelloksi.

Ja kylvi suoloja vakoihin? lisäsi Edevart.

Älä viitsi välittää hänestä! neuvoi Joakim Josefinea. Mutta Josefine ei ollut suinkaan typerä ihminen, ei sinnepäinkään. Työteliäänä ja rivakkana naisena hän oli tullut kahden vuoden aikana panneeksi merkille, kuinka tarmokkaasti Joakim oli raatanut uudisviljelyksellään. Hän ylisti tätä siitä pilviin saakka: Joakim oli raivannut lisää yhden lehmän heinämaat heidän pienelle maatilkulleen. Enkä edes ymmärrä, miten tulit siihen ryhtyneeksi, hän loppujen lopuksi sanoi Joakimille.

Joakim: Luin siitä Lofooteilla lehdistä.

Niin, sinähän luet lehtiä ja kirjoja ja tongit ja tutkistelet niitä, myönsi Josefine. Siinä nyt kuulit, Edevart.

Edevart vastasi yliolkaisesti, ettei hän tuhlaa aikaansa mokomaan. Hänellä on parempaakin tekemistä. Ja Joakim sanoi lopuksi tuvasta lähtiessään: Että viitsitkin haastaa mokomalle! Hänhän ei erota kunnolla iitä ässästä!

Tupaan jääneet alkoivat puhella kylän oloista. Josefine tunsi joka ihmisen ja tiesi jokaisesta kertoa jotakin. Mitä, kysyikö Edevart Ragnasta? Eikö hän siis ollut kuullut…? Kyllä, kyllä Ragna oli naimisissa Teodorin kanssa, ja heillä oli kaksi lasta. Eipä heidän oloaan ja elantoaan käynyt kehuminen; heillä ei ollut kuin pieni tupapahasensa, ei pientäkään maapalaa sen ympärillä eikä elukoita, ei edes vuohiakaan. Mutta jotenkuten olivat elää nyhjänneet päivästä toiseen. — Vanhalle Martinukselle kuului kyllä hyvää, heitä oli enää kolme henkeä. Hullu juttu tosin, että lehmä jäi mahoksi, mutta se oli lihava ja hyvässä ruokossa, niin että hän saa sillä vaihdetuksi hyvän lypsylehmän pappilasta. — Sinä kyselet niinkuin kaikki muutkin ja tahdot varmaan kuulla jotakin Ane Mariasta. Muuta emme ole kuulleet kuin että hän voi hyvin ja on tullut herätykseen. Ei kirjoita kovinkaan usein kotiinsa, mutta ihmiset kertovat pastorin tuontuostakin saavan kirjeitä vankilansaarnaajalta ja että Ane Maria on tullut tavattoman jumaliseksi ja lukee Raamattua ja veisaa koko virsikirjan kannesta kanteen. Mitäkö Karolus siitä sanoo? Siitä voit kysyä Joakimilta, veljeltäsi, sillä hänhän se lukee ja kirjoittaa koko kylän puolesta, niin melkein voi sanoa. Mutta kyllä asia on niin, että Ane Maria tahtoo miestään luokseen, kuuluu kovin ikävöivän, ainakin kirjoittaa niin ja sanoo, että miehen ja vaimon on oltava yhtä. Mutta eihän, Herra nähköön, Karolusta voi pistää vankilaan, eihän hän ole ottanut ketään ihmistä hengiltä!

Edevart: Mitä luulet Ane Marian tahtovan miehestään?

Mitäkö tahtovan miehestään?! Vai vielä siinä irvistelemään…! Ja Josefine itsekin hymyili. Mitäpä muuta kuin tahtoisi ukkonsakin kääntymykseen! Mutta kerronpa sinulle jotakin, mille saat nauraa! Tiedätkö että Hosea, siskosi, tahtoo Ezran miehekseen? No niin, sitäkään et tiedä. He ovat ihan julkikihloissa. Ja kai minä saan ommella häähameen ja sinä saat antaa siihen kankaan!

Niinpä niin, tuumi Edevart, olisi Hosea voinut saada huonommankin miehen kuin Ezra.

No varmasti! Ja poika kun ostaa paukautti Karolukselta peltopalstan ja takamaata. Varmaan aikoo rakentaa sinne. Kunpa sitten olisi onnea!

Ja Josefine nyökkäsi syvämietteisesti.

Mitä sinä tarkoitat?

Ei, en minä sano sen enempää. Mutta asiassa on se mutka, että samaan maapalaan kuuluu se pohjaton rimpikin, johon laivuri Skaaro upposi.

Edevart: Hullu mies, se Ezra, kun menee ostamaan…

Josefine: Ei hän olisi tahtonutkaan ostaa sitä, mutta Karolus ei myynyt peltoa erikseen, vaan suon piti seurata kauppaa. Karolus tahtoi päästä suostaan eroon pelillä millä tahansa, eikä ihmekään, kun se oli johtanut hänen vaimonsa onnettomuuteen.

Tiedätkö, paljonko Ezra maksoi?

En tiedä. Mutta sanovat Karoluksen antaneen sen huokealla.

Olisi voinut yhtä hyvin ostaa minulta. On minullakin tila, Trondheimin puolessa.

Josefine pyöritti päätään: No ei tässä maailmassa! Onko sinulla ihan oma talo?

Edevart pöyhistihen. Eikä olekaan ihan kaikkein pienimpiä, vaikka itse sanon.

<tb>

Talven mittaan toverukset kuljeskelivat verkalleen tavaroineen koko kotipitäjän ja muutamia naapuripitäjiäkin ristiin rastiin. He myivät yhtä ja toista; ostohalu oli kyllä ihmisillä hyvä, mutta rahat vähissä, ja heille täytyi antaa aika paljon velaksi siihen saakka, kunnes miehet tulisivat kotiin Lofooteilta. Jonkin aikaa ihmiset kävivät ahkerasti Ytrepoldenissa, mutta kun kevät alkoi tehdä tuloaan ja jäät lähtivät, toverukset soutivat uivan kauppansa Indrepoldeniin aivan venetalaisiin kiinni ja köyttivät sen rantaan mahdottoman lujaan ankkurilla ja vielä kahdella, kolmella köydellä. Kalastajien palatessa Lofooteilta ei Teodor malttanut olla sanoa sutkauttamatta, kun vene oli noin lujasti köytetty kiinni: Katsokaapas Edevartin kaljaasia, taitaa odottaa myrskyä täällä meidän Atlantilla!

Ja nyt kauppamiehet lähtivät ympäri kyliä karhuamaan saataviaan. He saivatkin niistä perityksi suurimman osan, joten saattoivat sitten taas kävellä mahtavina miehinä takin povi pullollaan, paksu lompakko povitaskussa. Se tuntui Edevartista hyvältä, hän ei valitellutkaan, vaan lähetti etelään rahakirjeen ja tilasi uusia tavaroita entisten tilalle. Häneen näytti menneen erinomainen toimeliaisuuden ja ripeyden henki; mutta saatuaan kaksi suurta laatikollista Trondheimista häntä jo alkoi ihan huolestuttaa, miten selviäisi paljoista tavaroistaan.

Rakenna itsellesi oma kauppa tänne näin ja myy tavarasi siinä! neuvoi
August, joka aina keksi uusia ajatuksia.

Älä hupsuttele!

Mitä hupsuttele? Etkö sinä voi yhtä hyvin pitää kauppaa Poldenissa kuin
Gabrielsen, joka piti liikettään sellaisen mutkan takana ja meni nurin?
Se sinun juuri pitää tehdäkin! Pistä sinä vain kauppa pystyyn!

Edevart vastasi, ettei hän aio ryhtyä mokomaan uhkayritykseen.

Hänen kotinsa alkoi muuttua väen kokoontumispaikaksi. Poldenilaisilla ei ollut liikoja iloja eikä ajanvietteitä valittavana, ainoa oli ollut vanha ofotilainen, joka kuivaili kalalastiaan Vaagenissa, mutta hänkin oli tullut joka vuosi aina uudestaan eikä siis ollut enää uutuus eikä mikään. Muuten päivät menivät tasaista menoaan, mitään merkittävää ei tapahtunut. Joakim muokkasi ja kylvi maataan, Ezra raatoi kuin orja uudispaikallaan ja alkoi laskea kivijalan perustuksia sekä suunnitella talonpaikkaa. Silloin oli mukavampi pistäytyä kauppamiesten puheilla. Olihan Edevartin vanha isä jumalinen ja kovin hiljainen mies, mutta muuten sopuisa ukko, ei näyttänyt panevan pahakseen, vaikka hänen kodissaan oli vieraita. Varsinkin tuli väkeä pyhäpäivisin kirkonmenojen päätyttyä. Silloin monikin naapuri löysi tupaan pohtiakseen kirkonmäellä kuulemiaan uutisia. Kaikki tahtoivat tietää, mitä nämä kauppamiehet tuumivat asioista; nämä olivat toki miehiä, joilta saattoi kysellä uudesta tähdestä, joka hiljakkoin oli löydetty taivaalta, tai Saksan ja Ranskan sodasta. Olihan Edevartilla omaisuutta, rahaa ja tavaraa, hän oli ollut jahdin laivurinakin ja "pantuna paljon päälle". August puolestaan oli matkustanut maailman ympäri. He olivat kumpikin koko miehiä mielestään, August varsinkin. Kun Teodor — sama mies, jolla oli kohju ja joka muuten ei ollut yhtään mitään — yritti ruveta virnistelemään jollekin Augustin jutulle, hänen suunsa tukittiin oitis. Edevart puolusti toveriaan, kehui tätä, kysyi neuvoa kaikkien kuullen herättäen kaikissa kunnioitusta tätä kohtaan. Teodorin oli viisainta pitää suunsa kiinni, suutari pysyköön lestissään!

Edevart salli toverinsa kertoilla elämästään, rohkaisi häntä tekemällä väliin innostuneen kysymyksen ja nyökäten hyväksyvästi, keskeyttämättä edes silloinkaan, kun tämä valehteli niin, että suuret korvat heiluivat. Augustilla riitti kertomista pyhäilloiksi koko kesän ajaksi, maksoi todellakin vaivan olla kuulemassa! Se vain jäi hämäräksi, missä August oli oppinut soittamaan hanuria, eikä hän suinkaan pyrkinyt hajottamaan olemustaan ympäröivää salaperäisyyden sädekehää. Hän kertoi puista, joiden lehdet olivat silkkaa hopeaa, sekä kuinka mannaa satoi taivaasta kuin vettä; laivoista, joissa oli kaksitoista mastoa, sekä ihmisistä, joilla oli vihreä naama ja jotka elivät neljänsadan vuoden vanhoiksi.

Oletko itse nähnyt sellaisia? kysäisi Teodor.

Olenko muka nähnyt — August oli toki nähnyt kummempiakin! Puhuttiinpa mistä maailman maasta tai kuningaskunnasta tahansa, varmasti August ne tiesi ja tunsi. Edevart itse oli pidellyt käsissään avainrengasta, jossa oli kahdeksan avainta, mitkä olivat peräisin Intiasta. Eikö asia ollut niin?

Edevart nyökkäsi.

Niin, ja sinä olet nähnyt minut ihan köyhänä, kun olin ollut haaksirikossa ja menettänyt kaikki, mutta ei kestänyt montakaan päivää, ennen kuin vein kokonaisen varaston helmiä ja jalokiviä Levangerin markkinoille, ja papit ja tuomarit vain kumartelivat. Senhän tiedät, Edevart?

Edevart nyökkäsi.

Teodor: Sitä minä en vain ymmärrä, mistä sinä sait kaikki nuo tavarat!

August pysytteli vaiti salaperäisen näköisenä, mutta joku toinen kuulija ehätti sanomaan: Niin, tietysti sinun pitäisi saada urkituksi se tietoosi, mutta eivätpä tulleet ne kalat! Ja August oli kuin Herran kukkarossa. Hän ei suinkaan suistanut kultaista suutaan, vaan päästi mielikuvituksensa hillitönnä laukkaamaan. Herra nähköön, sitä vasta kelpasi kuulla! Ja Edevart salli ystävänsä viettää riemuvoittojaan.

Mikä sen Intian kuninkaan nimi taas olikaan? kysäisi Edevart. Hän kysyi vain siksi, että poldenilaiset saisivat kuulla eriskummaisen intialaisen nimen.

Mutta August muisteli mielessään: Oliko se Ahab? En oikein muista. Kuinka voisin muistaa kaiken maailman kuninkaat ja kansat, jotka olen nähnyt? Se ei mahdu yhden miehen pääkoppaan. Mutta johdatitpa mieleeni jotakin, mitä tapahtui kirkkaana kuutamoyönä siellä missä Pretoria ja Columbia yhtyvät —

Niin mitkä yhtyvät? kysyi Teodor.

Etkö osaa pitää suutasi supummassa! tiuskaisi joku harmistunut kuuntelija Teodorille.

Kysyin vain, mitkä ne yhtyivät.

Pretoria ja Columbia. Kaksi suurta jokea. Ne ovat kumpikin laajoja kuin oikea meri ja syöksyvät vastakkain kuin olisivat kiukuissaan puskusilla. Pauhu kuuluu penikulmakaupalla sisämaahan, ja ilma on vaahtoa ja kuohua niin sakeana, että sillä paikalla on ikuinen auringonpimennys. Nyt Teodor voisi kysyä, mistä ihmiset siellä saavat valoa. Ja tavallasi oletkin oikeassa. Mutta heillä on ainoastaan kuunpaistetta. Mutta sellaista kuunpaistetta, että se on ihan toisenlaista kuin meidän, niitä ei voi verratakaan keskenään sillä se on kirkasta kuin meillä kirkkain auringonpaiste. — Siellä minä jouduin kävelemään kullassa.

Kullassa? huudahti Edevart itsekin innostuneena.

Niin, hyvä ystävä, ihan puhtaassa kullassa! En aluksi ymmärtänyt sitä, mutta kun tulin katsoneeksi maahan, niin eivätkös saappaani olleet yltyleensä kuin kullatut! Koetin ravistella ja iskeä kantapäätä tantereeseen, mutta kultaus ei vain lähtenyt. Silloin ymmärsin, mitä oli tehtävä. Lähdin niiltä jalkojeni sijoilta kahlaamaan joen yli laivaan, ja heti kun olin laivaan päässyt, ilmoitin asian kapteenille. Mutta kukaan ei olisi uskonut sanojani, jolleivät olisi nähneet minun saappaitani.

August lopetti. Kuulijat odottivat henkeään pidätellen jatkoa. Mutta miten sitten kävi?

Mitenkö kävi? Eipä juuri mitenkään, kapteeni ei, kuten toisetkaan, halunnut lähteä yön selkään mukaani. Seuraavana päivänä lähdimme sinne viivana, mutta silloin kulta oli hävinnyt.

No mutta jopas oli kova onni! tokaisi Teodor härnäillen. Et siis hyötynyt tuon vertaa koko jutusta?

August katsoi jäykästi Teodoriin ja virkkoi: Vai niin sinä luulet!

Niin, mitäs meidän pitäisi luulla? ihmetteli toinen antaen toisen omahyväisen varmuuden vetää itseään nenästä.

Ei nähkääs, en minä sentään ole niin suuri tomppeli kuin te luulette. Kun ei herrojen kelvannut oitis lähteä mukaani, ajattelin asiaa koko yön, ja aamulla neuvoin heidät kaikkiin mahdollisiin muihin paikkoihin, mutta en sinne, missä kultaa todella oli.

Ethän suinkaan! kuului sieltä täältä kuulijoiden parvesta.

Vai en minä muka…? Kulta oli minun, niin että mitäpä hänestä jakamaan kaikkien kanssa. Suurkiitosta vain! Puhukoot muille nuoremmille.

Joku joukosta myönsi Augustin tehneen oikein, he itsekin olisivat tehneet samoin. Mutta väsymätön Teodor ei voinut olla huomauttamatta: Miksi sitten ilmoitit kapteenille asiasta?

August vastasi hyvin vakavasti: Se oli minun velvollisuuteni.

Pitkä äänettömyys. Jokainen oli vaipunut ajatuksiinsa. Sieltä siis August varmaankin aina sai varoja pahimpaan hätäänsä, siinä oli kyllin selitystä siihen, että haaksirikkoutunut merimies saattoi saada timanttivaraston Levangerin markkinoille vietäväksi! Peijakkaan August! Hänellä oli siis tuo varma paikkansa, jossa hän oli astunut kultaläjään; se oli totinen tosi, hän oli tullut ilmaisseeksi salaisuutensa!

Mutta löysitkö itse sen paikan vielä uudelleen?

Ole huoleti!

Niin, niin! Tuhannen tulimmaista tuota Augustia, kyllä hänellä oli päässään muutakin kuin täitä! Mutta kuitenkaan kaikitenkaan hänen kertomuksensa eivät tuntuneet ehdottoman luotettavilta. Olisipa hänellä ollut ne saappaat! Entä mihin ne sinun saappaasi joutuivat? kysäisi joku kuulijoista.

Saappaatko? Ne minä annoin kapteenille. Annapas minulle nuo saappaat,
August! hän sanoi minulle englanniksi.

Terveenä pitääksenne! minä vastasin samoin englannin kielellä. Mutta sen päivän perästä minun ei tarvinnut sormellanikaan koskea mihinkään työhön, ja söin joka kerran kapteenin pöydässä.

Jälleen pitkä äänettömyys. August itse oli vaipunut ajatuksiinsa ja istui kädet ristissä. Äkkiä hän ravisti päätään ikään kuin omien muistojensa valtaamana ja virkkoi: Kapteeni myi sitten saappaat Sacramentossa ja sai kokonaisen veneellisen rahaa siitä kullasta, joka oli niissä tallukoissa. Siinä vasta oli saappaat! Kaikki kaupungin kultasepät lyöttäytyivät yhteen ostaakseen ne.

Missä ihmeessä maailman kolkassa tämä tapahtui?

August katsoa muljautti kuulijakuntaansa alta kulmien ja vastasi viekkaasti: Tekisikö mielenne tietää?

Eihän toki, kuka olisi voinut odottaakaan, että hän ilmaisisi salaisuutensa heille. Silloinhan kuka tahansa saattaisi mennä paikalle kaivelemaan hänen kultakasaansa; ainakin Teodor voisi rahanhimossaan lähteä suinpäin matkaan, mokomakin ahmatti!

Mutta oletko käynyt siellä useamminkin vai sen ainoan kerran vain?

August: Kävin minä siellä kerran senkin perästä ja lähden taas, kun tulee pakko. Mutta ottakaa toki huomioon, ettei siihen paikkaan noin vain milloin hyvänsä… Ei sinnepäinkään. Siinä maassa ei asukaan oikeita siivoja kristittyjä, vaan metsät ovat murhamiehiä ja villipetoja sakeanaan, niin että aina on oltava sydän kintaanpeukalossa. Ei tahdo kieli kääntyä kertomaan sitä surkeutta, mutta sellainen on niiden koirankuonolaisten tapa, että iskevät kuin haukka kristityn ihmisen niskaan ja nitistävät hengiltä. Siinä koko temppu! Ja sitten syövät makeihin suihinsa.

Syövät — mitä? Miehenkö?

Ei kuin pataan kiehumaan vain — ja sitten pistävät poskeensa.

Oletko itse ollut näkemässä? kysyi Teodor nousten kävelemään. Hän ei tuntunut enää jaksavan pysytellä paikoillaan.

August: Kun kerran kysyt, niin vastaan, että olenpa niinkin. Mentiin kaverin kanssa laivasta maihin, silloin oltiin parhaillaan helmiä lastaamassa. Palmuja ja viikunoita ja kaiken maailman hedelmiä oli joka puolella ympärillä. Mutta eikös silloin lähätä siihen villejä — heitä oli vähintään kymmenen miestä — ja kaikki tarrasivat kaveriini kiinni. Minuun eivät tohtineet kajota, sillä minulla oli revolveri kädessä. — Mitäs te oikein tahdotte? kysyi kaverini. — Ou-aa! Ou-aa! vastasivat villit, mikä merkitsi sitä paljon että henki pois. — Taidattekin olla roistoja ja ryöväreitä! ärjäisi kaverini, sillä ei hän pelännyt, ja iski lähintä villiä nenään, niin ettei jäänyt kuin reikä jäljelle. Sen näin omin silmin. Mutta minkäpä ylivoimalle mahtoi; ne pakanat rupesivat takomaan häntä kurikoillaan päähän, eikä siitä ollut hitustakaan apua, että hän selitti heidän olevan maantierosvoja ja sikoja. Silloin minä ammuin yhden joukosta. Mutta siitä toiset vähät välittivät, sillä heitä oli niin monta. Kaveri huusi, että lyövät kovasti, hän huusi, että koskee vietävästi. Silloin ammuin toisen villin, mutta nyt he saivat hänet sakilla maahan alleen, enkä uskaltanut enää ampua, sillä olisin voinut satuttaa kaveriin. Hetken perästä hän oli kuollut. Silloinkos ne villit paholaiset hyppimään ja loikkimaan iloissaan, enkä minäkään olisi selvinnyt hengissä, jollen olisi koko ajan kävellyt takaperin revolverinpiippu heihin päin, kunnes pääsin takaisin laivaan. Mutta sitten lähdettiin laivasta mies kuin mies aseet kädessä, kiukkuisina kuin paholaiset ja hyökättiin villien leiriin. Mutta tultiin liian myöhään. Kaveri oli jo lihoina padassa kiehumassa.

Kuulijoita puistatti, ja vanha isä kysyi levottomana: Mutta ammuitko sinä heitä, August? Et suinkaan sinä ampunut heitä kuoliaaksi?

August: Mitäpä semmoisille villeille muutakaan? Ne olivat pakanoita.

Niin kyllä, virkkoi vanhus, mutta olihan heilläkin kuolematon sielu.

… heidän sieluaan tietäköön, en minä ainakaan. Mutta en minä ampunutkaan niitä lurjuksia kuoliaaksi, käsiin vain ja sormiin ja jalkoihin, niin ettei heillä pitänyt olla valittamista.

Sen minä sinusta uskoinkin!

Ja vanhus nyökytti päätään tyytyväisen näköisenä.

Edevart huomasi kyllä toverinsa syöttävän kuulijoilleen paksua pajuköyttä, hän huomasi sekä Teodorin että Ezran, jopa Joakiminkin kuuntelevan hieman epäilevän näköisenä. Hän virkkoi: No kyllä sinä August oletkin ollut monessa liemessä! Kukapa meistä sinun teitäsi tutkimaan!

August pisti kädet niskaansa haukotellen välinpitämättömästi. Hän ei huolinut vastata, ettei siinä ollut mitään kehumista. Hänhän oli tottunut sellaiseen. Ei tuntunut olevan hullummaksi, vaikka väkivallantyöt ja murhat ja verilöylyt väliin keskeyttivätkin arkipäivien yksitoikkoisuuden. Ja pian kai tästä oli taaskin tehtävä pikkuinen matka maailman ympäri ja käytävä katsomassa omaisuutta, jota hänellä oli useassakin paikassa.

III

Ei Poldenissa eikä ympäristössäkään ollut enää näin kesäiseen aikaan rahaa, ja kauppamiesten olisi oikeastaan pitänyt lähteä jo aikoja sitten, mutta viikko meni toisensa perästä heidän pääsemättä liikkeelle. Heidän oli täällä hyvä olla, he saivat osakseen ystävällisyyttä ja kunnioitusta, oudoilla ja vierailla paikoilla he eivät olisi voineet olla niin mahtavaa miestä. Olihan vanha ofotilainenkin kuivaamassa kalaansa, syksyyn mennessä hänen piti tehdä tili, ja silloin ihmisillä olisi taas rahaa. Tottapahan aika toi neuvon tullessaan.

Mutta August alkoi käydä levottomaksi. Hänestä päivät eivät tarjonneet tarpeeksi vaihtelua. Hän makasi laiskana puolille päivin, kierteli seudulla paikasta toiseen, kävi puhuttelemassa kalankuivaajia saadakseen pienen rupatteluhetken, pistäytyipä katsomassa Ezraakin tämän uudispaikalla ja antamassa hyviä neuvoja rakennusten paikasta ja muustakin.

Oli August nähnyt ihmeempiäkin uudispaikkoja maapallon toisilla nurkilla, se oli varma asia. Tässä oli muuten menetelty aika järkevästi. Ezran oli täytynyt kaivaa oja tuparakennuksen yläpuolelle, muuten olisi tullut vettä perunakuoppaan. Hänen oli myös täytynyt kaivaa tuvan ja pikku navetan nurkkakivet syvälle maan sisään, jottei routa päässyt liikuttelemaan niitä pois paikoiltaan. Ezra oli parastaikaa kaivamassa nurkkakiviä maahan. August sanoi: Navetta tulee liian pieni.

Ezra vastasi, ettei hän kai voi toivoa saavansa sen enempää karjaa.

Mutta et sentään toki aikone kyhätä koirankoppia! Kas näin, tee toista mokomaa suurempi, jotta saat yksin tein navetan neljälle lehmälle.

Ezran täytyi nauraa aivan ääneensä: Mistä ihmeestä minä ottaisin ne neljä lehmää?

August loi katseensa yli uudistilan, ja samassa hänen aivoihinsa näytti iskevän uusi ajatus. August pojan oli täytynytkin monesti pelastua pälkähästä sukkelatuumaisuudellaan, ja nyt hänellä oli jälleen uusi tuuma: Sinun pitää ojittaa tuo pohjaton rimpi!

Ezra katsahti häneen pelästyneenä: Aiotko pitää minua pilkkanasi?

Ei se ollut suinkaan Augustin tarkoitus, hänen tuumansa ei ollut pilantekoa. Kesti hyvän aikaa, ennen kuin hän oli saanut selitetyksi Ezralle, tuolle pikku "alkuasukkaalle", kuinka oikeassa hän oli. Ei silti, että Ezra olisi ottanut kaiken täydestä, kaikkia vielä! Mutta olihan sentään hauskaa kuulla tällaisen laajalti matkustelleen merimiehen selittelyjä.

Mutta loppujen lopuksi — mitä varten olisi pitänyt ruveta semmoiseen urakkaan?

Eikö Ezra ymmärtänyt? Hänellä oli omalla tilallaan iso, mainio suo, jonka saisi tehdyksi pelloksi milloin tahansa vain kuokkimalla sen kunnolleen. Koko suossa ei ollut kivenmukulaakaan, se oli puhdas mutasuo, johon saattoi kylvää heti ensimmäisenä vuonna. Tulehan, niin mennään katsomaan! kehoitteli August.

He lähtivät, harppailivat eteenpäin katajapensaiden ja lehtipuunvesojen välitse. August osoitteli ja viittoili, hän oikein lämpeni, ja silmien haileaan sineen syttyi kirkkaampi loiste. He pysähtyivät vasta kalankuivauskallioiden kohdalle, jonne aina tihkui vettä suosta, näkivät koko suon puuttoman, sileän aukean, ja Ezra sanoi, taas nauraen: Tähän pitäisi saada syvä oja!

Ei se ollut sanottu, tuumi August, suossahan oli yksi ainoa pohjaton paikka. Ezran täytyisi kaivaa ensinnäkin niskaoja koko suon ympäri, sitten syvä kuivatusviemäri suoraan sen halki ja lopuksi muutama pienempi väliviemäri sen poikki kuivatusviemäriin. Tässä oli putousta jos kuinka paljon, tähän syntyisi oikea joki suoraan harjusta mereen. Ajattelepas näkeväsi koko tämä ala lainehtivana peltona ja vihantana niittynä! päätti August kaunopuheisen esityksensä. Tästä saat vähintään kolmen lehmän heinät. Oletko nähnyt ennen tehtävän sellaista? Montakin kertaa ja monessa maassa. Nimittäin kaivettavan ruumiita suosta? August tuntui hetkisen empivän: Ruumiitako kaivettavan suosta? En osaa varmasti sanoa. Mutta mitä sinä oikein tarkoitat?

Sitä vain, että sopiiko minun sinun mielestäsi häiritä sitä ihmistä, joka lepää tuolla suossa? Et suinkaan sitä tarkoittane.

No niin. Loppujen lopuksikaan ei kenenkään muun kuin Augustin itsensä tarvinnut pelätä sitä ruumista, sillä hänhän oli aikoinaan vetänyt laivuri Skaaroa aika tavalla nenästä kalatileissään ja sitten vielä pimittänyt taskukellon ja yhtä ja toista vaatetta. Mutta entä sitten? Eikös hän ollut puolestaan antanut miehelle kultasormusta? August ehti hieman ajatella, rohkaisihen ja sanoi sitten Ezralle: Mitäpä Skaaro sinulle mahtaisi? Eipä kylläkään mitään.

Ja eikös hän aina silloin tällöin huutele täällä suossa kuin pyrkiäkseen sieltä pois? Hänhän pelottelee piloille koko kylän!

Ei ole kuulunut mitään sen koommin kun Ane Maria sai rangaistuksensa.

August sanoi lopuksi: Parempi olisi saada hänet pois suosta ja haudatuksi siunattuun multaan.

Viikkoa myöhemmin Ezralle tapahtui jotakin hirveää. Kirkkomiesten palatessa sunnuntaina kotiinsa kuului suosta huutoa — selvää huutoa. Herra siunatkoon! Se kaikui pitkänä ja raskaana, se kuulosti tulevan kuin maan alta. Harjunselänteelle vuohipaimeneen mennyt tyttö kuuli sen ja ryntäsi suin päin kotiin pyörtyen kynnykselle kuin tikka. Ytrepoldenin kirkkomiehet kuulivat sen myös ja lähtivät juoksemaan kuin henkensä kaupalla, koko kylä joutui kuohuksiin. Ezra juosta läähätti sydän kurkussa kertomaan kuulleensa huutoa uudispaikaltaan. Koko pitkän illan ihmiset pohtivat tätä kammottavaa tapahtumaa. Ei ollut suinkaan pieni asia, että suosta alkoi taas kuulua huutoa ja valitusta, Ezra-parka ei voinut tietenkään tämän perästä olla ja elää uudispaikallaan; entä muut sitten? voiko koko Poldenissa ainoakaan sielu nukkua yhtään yötä rauhassa? Se ei ollut Karoluksen sonnin mylvinää, ei kuikkakaan huutanut kuin yhden ainoan kerran ja oli sitten ääneti, siispä siellä huusi ja valitti sielu, joka ei saanut rauhaa. Kaikki ajattelivat laivuri Skaaroa.

Minun ymmärtääkseni meidän on laskettava se paholaisen suo kuiviin, tuumi August. Vai mitä sinä Karolus arvelet?

Karolus ei ollut suinkaan siihen halukas. Miestä ei kai huvittanut puhua ruumiista ja muistuttaa siten jälleen kaikkien mieleen vaimonsa tihutyötä. Tokkohan uskaltaa ruveta kuollutta häiritsemään! hän tuumi.

August: Jos hänet löydetään ja toimitetaan kunniallisesti kirkkomaahan, hän pääsee siunattuun multaan ja silloin hänestä ei enää kuulu hiiskahdustakaan. Niin minä ainakin uskon.

Joku nyökäytti päätään, oli siis samaa mieltä, mutta toisten mielestä oli uhkarohkeaa lähteä kaivamaan ruumista suosta! Mitä oikeutta heillä oli puuttua Jumalan tekoihin? Asiasta ei tullut sen valmiimpaa. Se koski kyllä koko Poldenin rauhaa ja lepoa, mutta nukkui vähitellen nahkoihinsa. Vain Ezra, jota asia sentään lienee kaikkein lähimmin koskenut, ei voinut iät kaiket kulkea sydän kurkussa. Hänen mielenjärkytyksensä asettui, ja hän rupesi taas uudispaikallaan työskentelemään — noudattaen, merkillistä kyllä siitä lähtien Augustin neuvoja, ja teki toista vertaa suuremman navetan kuin ensin oli aikonut. Mitähän hän sillä oikein mahtoi tarkoittaa?

Mutta nyt kävi vanhalle Martinukselle kovin ikävästi. Ukko oli saanut pappilasta uuden lehmän; sen nimi oli Kaunikki ja se kulki sievästi muun karjan mukana, lypsikin hiukan aamulla, keskipäivällä ja illalla. Kaikki oli siis kuten olla pitikin. Toiset lehmät olivat kyllä sille vihaisia ja pyrkivät aina puskemaan, mutta samaahan jokainen vieras elukka saa aina alussa kokea, niin että kaipa se siitä asettuisi. Mutta sitten Kaunikki upposi pohjattomaan suosilmäkkeeseen. Se oli kovin surkeaa, apu tuli liian myöhään. Elukkaparka oli paikkakunnalla outo, ei ollut oppinut vasikasta pitäen karttamaan pettävää silmäkettä, ehkäpä jokin toinen lehmä oli suorastaan puskenut sen siihen, Herra hänet tiesi. Oli miten oli, se oli ja pysyi poissa. Mutta entä Martinus ja hänen perheensä? Ukko itse alistui nöyränä onnettomuuteen lohduttautuen ajattelemalla, ettei hänellä ollut enää paljonkaan elonpäiviä jäljellä, mutta muut kokoontuivat sentään neuvottelemaan, mitä oli tehtävä.

Eikö sittenkin kuivata sitä suota? kysyi August.

Ikään kuin Martinus siten saisi lehmänsä elävänä takaisin!

Pitäisikö sitten teidän mielestänne antaa Skaaron maata yhdessä lehmän kanssa?

Mokoma ajatus pöyristytti kyläläisiä, kaikkien mielestä se oli kauheaa, mutta minkäpä siinä mahtoi? Asia pääsi taas nukkumaan nahkoihinsa. Ezra oli siirtynyt Augustin puolelle ja puhui innokkaasti suon, sen hornan silmäkkeen, kuivattamisen puolesta. Mutta Ezrankin puhe kaikui kuuroille korville. Mitäpä muuta hänelle siis neuvoksi kuin jatkaa navetan rakentamista ja tehdä se neljälle lehmälle, koska jo kerran oli asettanut nurkkakivet siltä varalta.

Mutta vihdoin sitten tapahtui sellaista, joka sai mielet kääntymään Augustin suunnitelman puolelle. Sunnuntaina näet kuului iltapuolella jälleen suosta huutoa, tällä kertaa kaksi huutoa peräkkäin.

Nyt ei voitu enää pysyä toimettomina. Jotakin oli tehtävä. Huudot kuuluivat täsmälleen samalla kellonlyömällä kuin edelliselläkin kerralla; ihmiset tulivat kiinnittäneeksi huomionsa siihen, että se oli sama hetki, jolloin laivuri Skaaro suohon upposi. Nyt hän siis huusi pelastusta, kukaan muukaan ei huutaja voinut olla. Että hän tällä kerralla huusi kahdesti, se taas johtui siitä, että hän oli suuressa ahdistuksessa ja sielun tuskassa, kun suohon hänen toverikseen oli tullut lehmä, sieluton elukka.

Vuohia paimentamassa ollut tyttö ryntäsi taas suin päin kotiinsa, kirkkomiehet kuulivat huudot omin korvin. Ezra säntäsi silmät narrillaan kylään ja heittäytyi pitkäkseen maahan selittäen, että hänen täytyy luopua koko uudispaikan raivuusta; eihän kukaan kristitty ihminen voi elää ja asua moisessa hornan loukossa!

Kunnanvaltuuston puheenjohtaja Karolus puuttui silloin kohta asiaan oikein toden teolla ja lähti pappilaan kysymään neuvoa. Hän otti Joakimin mukaansa siltä varalta, että tulisi jotakin kirjoitettavaksi tai että yleensä tulisi tehtäväksi jotakin monimutkaista ja vaikeaa.

<tb>

Suolla on työssä monta miestä, koko kylän miesväki. On kirkas kesäpäivä, ei siis tarvitse pelätä vaaraa. Miehillä on välttämättömän tärkeä työ tehtävänä. August johtaa kaikkea; hän on pingottanut nuoran viivasuoraan rannasta harjuun, ja nuoraa pitkin kaivetaan ojaa. August itsekin on täydessä työn touhussa, ei suinkaan säästä itseään. Ei hänellä enää näykään sikaria hampaissa eikä punaista huivia vyötäisillä. Hiki valuu virtanaan, miestä näyttää aivan kuin ajamalla ajavan eteenpäin jokin salainen tarve korvata jokin laivuri Skaaro vainajalle tehty kolttonen. Siksi hän on niin innoissaan, niistää nenänsä sormiinsa ja pyyhkii sormet housuihinsa. Kaikki hienous on nyt tiessään.

Miehet eivät puhu työn aikana montakaan sanaa, ja senkin vähän he kuiskaavat hiljalleen, koska ovat näin juhlallisessa toimituksessa.

Kuta lähemmäksi pohjatonta silmäkettä tullaan, sitä varovammin miehet painavat lapiota turpeeseen. Eihän voi tietää, mihin lapio saattaa sattua. Ezra on miehistä ensimmäisenä ja lapioi pois päällimmäisen turvekerroksen, hänen kintereillään tulevat muut pitkänä jonona. Jokainen on aina etumiestään yhtä turvekerrosta syvemmässä; takimmaiset melkein häviävät piiloon ojan pohjalle.

Ezra on jo pääsemässä määränpäähän. Hän latoo suon pinnalle seipäitä ja lautoja, koko suo hyllyy alla hänen seistessään niiden päässä ja pistäessään turvetta lapiolla. Hän silmää kerran taakseen nähdäkseen, onko saatavissa apua jos tarvitaan, minkä jälkeen hän etenee tuon petollisen paikan kohdalle. Hän ei saa lapioonsa muuta kuin liejua; hän sysää petollisen vihreän mättään syrjään, mutta lieju täyttää jo samassa silmänräpäyksessä sen paikan. Hänen lapionpistoistaan ei näy jälkeäkään, sama kuin jos loisi lapiolla sakeaa velliä. Hän menee pohjattoman paikan yli ja tapaa taas lujan maan, jota rupeaa kaivamaan. Päästyään nuoran päähän hän päästää lähimmän miehen tilalleen kiertäen itse miesjonon loppupäähän. Niin August on työn järjestänyt.

Päivän ollessa puolessa näkyy jo leveä, musta ura ujuvan suon poikki, ja iltaan mennessä työ on melkein puolessa. Kaivajat palailevat hiljalleen puhellen kotiinsa. He ovat saaneet kaivetuksi neljä lapionsyvyyttä pohjattomaan silmäkkeeseen asti tapaamatta vieläkään muuta kuin liejua. Vesi juosta solisee iloisesti pitkin suurta ojaa.

Aamunkoitteessa uusi yritys. Silloin tapahtui jotakin.

Jonon etumainen mies huudahti ja hyppäsi ojan pohjasta sen reunalle. Oliko hän tavannut jotakin? — Oli kyllä, jotakin sitkeää, ikään kuin vaatetta. — Teodor, joka oli seuraavana, irvisti ivallisesti, tarjoutuen itse rupeamaan etumaiseksi, hän tahtoi näyttää, mimmoinen mies hän on! Teodor pisti lapiolla pari kertaa, ja näkyviin ilmestyi pyöreähkö esine. Eihän tuo ole sen kummempi kuin puunjuuri! hän sanoi tarttuen siihen kiinni heittääkseen sen pois ojasta. Mutta sepä ei lähtenytkään, ja Teodorin käsi luiskahti siitä irti. Samassa hän tuli pyyhkäisseeksi liejun siitä pois — mutta näkemänsä sai hänet kauhistuneena perääntymään, sillä hän huomasi pidelleensä kourassaan vainajan kättä.

Niin, Teodorin kävi hullusti, hän rupesi voimaan hirveän pahoin, tyhjensi itsensä typö tyhjäksi kumpaakin tietä. Oli koko mies aivan menehtynyt. August tuli paikalle hänen ohitseen.

August oli ainoa koko miesjoukosta, joka uskalsi luoda lapiollaan liejun pois ruumiin ympäriltä, jotta se olisi saatu ilmoille. Augustissa oli miestä katsomaan vaikka ruumista silmästä silmään.

Ihmeen hyvin laivuri vainaja olikin säilynyt. Lieju oli estänyt häntä mätänemästä, ruumiista ei tuntunut uhoavan muuta kuin mudan hajua. Vaatteet olivat pysyneet vahingoittumattomina, kultasormus oli sormessa. Käsivarret, jotka olivat levällään, täytyi varovasti painaa yhteen. Toinen saapas oli poissa jalasta. Ruumis lepäsi pohjakalliolla vain kolme syltä maanpinnasta jonkinlaisessa hiidenkirnussa. Hiidenkirnun halkeamasta kumpuili vettä, siinä oli siis lähde.

Miehet saivat hilatuksi ruumiin kovalle maalle, huuhtoivat sen puhtaaksi mudasta ja peittivät sen vaatteella. August valitsi joukosta pari miestä, jotka lähetti kotiin tekemään arkkua.

Nyt siis oli pahin jännitys lauennut, ja muutamat miehet puhelivat siihen suuntaan, että työ olisi lopetettava. Ezra intosi, että sitä on vielä jatkettava, mihin hänellä olikin erikoiset syynsä; hän meni valittamaan hätäänsä Augustille. Mitä kummia? ihmetteli August, työkö lopetettava? Ei puhettakaan, tuo pohjaton silmäke oli kerta kaikkiaan laskettava kuiviin, ettei ainoakaan elävä olento enää voi hukkua siihen!

He siis uurastivat toisenkin päivän iltamyöhään saakka. Silloin heillä oli kaivettuna tavattoman laaja ja syvä viemäri poikki koko suon. Vesi virtasi koskenaan sen pohjalla; melkein koko matkan oli siloista pohjakalliota, ainoastaan hiidenkirnu oli yhä edelleen täynnä vettä ja liejua. Vanhan Martinuksen lehmää ei löytynyt, mutta Skaaron toinen saapas löytyi.

Miesten päättäessä työnsä illalla tuli kysymys siitä, kuka rupeaa yöksi ruumiin vartijaksi. Kukaan ei tahtonut ryhtyä moiseen vaaralliseen hommaan — tai jollei juuri vaaralliseenkaan niin muuten pöyristyttävältä tuntuvaan urakkaan. Ezra lupasi ruveta valvomaan, jos vain saa jonkun toverikseen, ja Teodor, joka oli jälleen kovin miestä mielestään, lupautui valvomaan hänen kanssaan. Teodor varmaan halusi korjata tämänpäiväisen heikkoutensa; hän oli ehtinyt käydä rannassakin perinpohjin peseytymässä ja siistiytymässä.

Oli kesä ja valoisa pohjolan yö. Molemmat valvojat kävelivät edestakaisin yksinäisellä vartiopaikallaan. Ei heitä suinkaan pelottanut, johan nyt! Hyvän hyvyyttään he olivat ryhtyneet koko hommaan, siinä ei ollut mitään synnillistä. Ainoa seikka, josta heitä olisi voinut syyttää, oli kai se, että Ezra oli sisimmässään kovin hyvillään kun näin sai mainion suonsa kuivatuksi — voisiko sitä ehkä sanoa iloiseksi jumalanpeloksi.

He istuivat torkkuen paikoillaan. Aurinko painui harjun taakse, varjot kävivät viileiksi, he napittivat nuttunsa. Viimeinen asia, josta he puhelivat, koski sitä, ettei heillä kummallakaan ollut minkäänlaisia selvittämättömiä asioita laivuri Skaaron kanssa; mitäpä pahaa tämä siis heille…? Ei suinkaan mitään. Mutta ruumis on sentään ruumis eikä laivuri. Niin kyllä, mutta…

Teodor heräsi säpsähtäen. Hän oli kai nähnyt unta?

Mitä nyt? Ezra oli oitis pystyssä.

Ei mitään. Mutta etkö näe, miten se elää?

Mikä muka elää?

Skaaron peitevaate. Täytyy mennä katsomaan.

Niin juuri! vastasi Ezra, mutta viivytteli lähtöään.

Puoliyö oli jo ohi, oli aika sakea hämärä. He tuijottivat henkeään pidätellen. Siellä on jotakin punaista, se on jokin eläin, sanoi Teodor.

Ezra: Saatpa nähdä että se on kettu!

Niin, myönsi Teodorkin. Voi hyvinkin olla kettu, mutta…

Mennään katsomaan! kuiskasi Ezra.

Niin, mennään vain. Mutta… Tuota, jos se on… se itse… itse pah…!

Mitä sinä puhut? Ezra kuiskasi hätäisesti, kylmän väristyksen karmiessa selkäpiitä. Et suinkaan sinä usko, että se itse…?

En osaa mennä mitään vannomaan, vastasi Teodor. Mutta itsekin tiedät, että se, se vanha kehno näet, käy ympäri milloin missäkin hahmossa, etsiskellen, kenet saisi niellä. Mikäpä häntä silloin estäisi rupeamasta vaikka ketuksikin? Olen kuullut siitä ennenkin kerrottavan.

Ezra tuntui empivän: Siitä on jo monta vuotta kun Skaaro upposi suohon, ja koko ajan hänen sielunsa on ollut autuaana — mitäpä asiaa sielunvihollisella olisi juuri nyt hänen kimppuunsa?

Teodor ei vastannut siihen sanaakaan.

Vai mitä sinä ajattelet? tiukkasi Ezra.

Teodor: Mitäkö minä ajattelen! — Mutta ei tuo ole oikea elukka. Ei Skaarokaan ollut suinkaan suoraan katkismuksesta leikattu mies, älä toki luule! Teki se mies toki synnin jos toisenkin elämänsä päivinä, sen minä kyllä tiedän.

Mutta Ezra oli kerta kaikkiaan hurjapää. Hän tavoitti kumpaankin käteensä sopivan kiven ja alkoi hiipiä ruumista kohti.

Menetkö sinä? kuiskasi Teodor, lähtien varovasti, hitaasti hiipimään toisen kintereillä.

Samassa lähti ruumiin äärestä jokin eläin aika kyytiä juoksemaan.
Punainen kettu ampui nuolena pimeyteen. Ezra heitti. Pakeneva otus
vingahti, mahdollisesti vain säikähti, mutta vingahti sentään, mikä
Ezrasta tuntui suurelta helpotukselta.

He menivät ruumiin luo. Vastaan lemahti kauhea mädänneen löyhkä, niin että heidän täytyi pidellä nenäänsä. Teodor oli rohkaissut luontonsa: hän oli nyt varma asiasta. Ruumiinryöstäjä oli ollut vain pahainen maallinen kettu repolainen; jos itse paholainen olisi ollut pelissä, se mies ei olisi lähtenyt pakoon vaan olisi paikalla hävinnyt näkymättömiin tai sitten muuttautunut muurahaiseksi.

Katsopas sitä porsasta, minkälaista siivoa on tehnyt!

Kettu oli repinyt Skaaron takin riekaleiksi päästäkseen ruumiin kimppuun. Kasvoihin ei ollut kajonnut, mutta oli kynsin hampain repinyt ja raastanut vaatteita, niin että napit olivat irtautuneet ja napinreiät ratkenneet, ja taskunkin oli repäissyt rikki. Millainen peto kettu voikaan olla! Toverukset kohensivat kaikessa kiireessä kuolleen pukua ja heittivät peitteen takaisin hänen päälleen. Molemmat olivat yksimielisiä siitä, etteivät enää anna unelle valtaa.

Olipa sentään koko onnenpotku, että satuinkin heräämään, ennen kuin oli ehtinyt tapahtua enemmänkin vahinkoa.

Teodorin mielestä kuului koko kunnia ruumiin pelastamisesta yksinomaan hänelle.

Seuraavana aamuna tuli vielä muutamia miehiä kaivamistyötä jatkamaan. Toiset jäivät tulematta; olivat kai saaneet tarpeekseen siitä urakasta. He olivat tyytyväisiä, kun oli saatu ruumis pois suosta ja siten estetyksi nuo kovanonnen huudot kuulumasta, sen enempää he eivät enää aikoneet tehdä. Mutta Martinuksen lehmä? kysyi August, eikös sekin olisi hyvä löytää, jotta saisi nylkeä siitä arvokkaan nahan? Ja voisihan vieläkin joku ihminen tai elukka hukkua suohon. — Hän meni ruumiin ääreen ja kohotti peitettä, mutta sen alta löyhähti vastaan niin inhottava löyhkä, että hänen täytyi oitis vetäytyä takaisin. Se oli ruumiinvalvojille vain onneksi. August ei huomannut ruumiissa mitään. Hän lähti suolle, viittoili hiidenkirnusta kaksi väliviemäriä suoraan harjun laitaan, osoitteli, viittoi ja komenteli. Vasemmasta väliviemäristä löytyi Kaunikki, Martinuksen lehmä. Se oli aivan vahingoittumaton; miehet huuhtoivat sen puhtaaksi mudasta ja kävivät nylkemään. Aamupuolella oli ruumisarkku valmis, niin että Skaaro saatiin siihen, ja jo oli aikakin; ruumis ei kestänyt enää nostaakaan, vain vaatteet pitivät sitä enää koossa…

August oli ollut tavattoman touhuisa ja puuhakas. Mutta Edevart, hänen toverinsa, ei viitsinyt vaivautua juuri mihinkään, oleili vain aikojaan, laiskistui päivä päivältä ja hiukan liehitteli hameväkeä. Niinkuin esimerkiksi suon kuivaamiseen ei ollut lainkaan puuttunut. Se oli hyvätyö koko kylälle, mutta ei, hän ei koskenutkaan lapioon, sanoen syyksi ettei hänellä muka ollut työtamineita. Eikä hän liioin — niinkuin itse antoi ymmärtää — suuria välittänyt koko kylän asioista. Mitäpä ne häntä liikuttivat? Tämä oli kyllä kotikylä, sen hän oli valmis myöntämään, mutta nyt tämä ei enää ollut hänen kotipaikkansa, tai ei ainakaan yksin tämä paikka ollut kotipaikka, hänellä oli kotinsa kaikkialla. Jos hänen mieli kuivaamaan soita, niin ensiksi hänen kai oli ruvettava siihen omalla tilallaan Fosenlandetissa. Siellä ei tarvinnut kaivaa raatoja suosta.

August oli antanut Ezran suon kuivaukselle niin voimakkaan alkusysäyksen, että nyt saattoi sanoa jo puolet tuosta tärkeästä työstä olevan tehtynä, kun oli saatu aikaan valtava kuivatusviemärioja sekä kummatkin väliviemärit. Suon pinta jo alkoi hiljalleen laskeutua ja kuivaa. Mutta täytekivien veto salaojiin oli vielä jäljellä, kuukausien, vuosien raadanta edessä.

Mutta alku oli tehty, ja Ezra oli päässyt suon kuivaamisen makuun. August auttoi ja tuki häntä sekä sanoin että teoin. Ezra ja Joakim olivat vuoroin toistensa töissä, kummassakin oli piintyneen maanmöyrijän verta. Tarvitessaan apua vääntämään isoa kiveä lähetti Joakim heti sanan Ezralle, ja Joakim puolestaan teki silloin tällöin päivän verran työtä Ezran suolla. Hitaasti se kyllä kävi, mutta siunaus odotti tulevaisuudessa. Pojat tulivat hyvin toimeen keskenään, kuten sopi odottaakin. Ei ollut enää salaisuus, että heistä piti tulla langokset. Joakimin sisarella Hosealla oli jo kultasormus sormessa, jottei kauppa vain pääsisi purkautumaan.

Mutta nyt August oli ilman työtä, hän rupesi katselemaan ympärilleen ja vainuamaan uutta toimialaa. Hän kehoitteli taaskin Edevartia rakentamaan Poldeniin kaupan — nelihanka oli vieläkin täydessä lastissa venetalaan kyljessä, eikä sitä voinut jättää siihen talveksi jäätymään. Tällä kertaa Edevart myöntyi, hän itsekin oli ehtinyt aprikoida asiaa. Mutta sitten sinun on laitettava se oitis, ennen kuin talvi ehtii tulla; mitä ihmettä sinä oikein vielä odotat? — Hm, tuumi Edevart siihen, ensiksikin pitäisi saada rakennustarpeita. — Siispä tänä päivänä ja tällä hetkellä kirje matkaan, ilmoitat siinä, montako hirttä, lankkua ja lautaa ja mitä mittoja — — —

Kirjeen kirjoitti Joakim.

Ja nyt Edevartkin näytti saaneen takaisin rohkeutensa ja työnhalunsa. Hän oli varhain jalkeilla ja uurasti rakennuksellaan iltamyöhään. Edevart ei ollut suinkaan patapuukko, ja hänen Knoffin suuressa kauppapaikassa näkemänsä ja kokemansa tuli nyt hyvään tarpeeseen. Yhdessä Augustin ja Joakimin kanssa hän muurasi mukiinmenevän kellarin, johon mahtui paloöljytynnyri, pieni nassakka lehtitupakkaa, toinen samanlainen vihreää suopaa ja yhtä, toista muuta kellarissa säilytettävää tavaraa. August huomautti nytkin, että laitos tulee alun perin liian pieni, mutta Edevart tahtoi aloittaa varovasti.

Kun tilatut rakennustarpeet olivat saapuneet, ei kestänyt kauan, ennen kuin ruumisarkuntekijät olivat pistäneet rakennuksen pystyyn. Siitä tuli kauppakamari, joka rakennettiin tuparakennuksen päähän suoraan tämän jatkoksi, ristikkorakennus, joka oli laudoitettu ulkoa ja sisältä, ilman uunia ja ilman mitään joutavia koristuksia. Syksyyn mennessä Edevart sai lunastetuksi kauppakirjan ja alkoi myydä tavaroita kiinteästä myymälästä. Kauppa kävi hyvin, vanha ofotilainen oli saanut kalansa kuivatuksi ja maksanut kuivaajille palkat, niin että ihmisillä oli taas millä ostaa.

Mutta August, mitäs hän? Nyt hän oli taas vapaa ja joutilas ja alkoi käydä levottomammaksi kuin konsanaan, lopulta suorastaan ärtyisäksi ja kiukkuiseksi, niin ettei hänen kanssaan tahtonut tulla toimeen. Mikä sinua vaivaa? ihmetteli Edevart. Augustin täytyi päästä matkaan. Edevart ehdotti, että hän lähtisi pohjoiseen päin tavarasäkkeineen; hän saattaisi kävellä vaikka Tromssaan asti, Edevart toimittaisi hänelle uutta tavaraa sitä mukaa kuin entinen loppui. Mutta August pudisti päätään. Mitä hänellä sitten oli mielessään? Hänen piti päästä pois valjaista. Mitäh? Ei! häntä ei enää haluttanut maleksia tavarasäkki selässä… Edevart ei tahtonut päästää toveriaan menemään, pyysipä tätä liikekumppanikseenkin; kummallekin kuuluisi puolet niin kaupparakennuksesta kuin tavaroistakin. Mutta August ei suostunut siihenkään.

Ei. Augustin täytyi saada vaihtelua, ei häntä vaivannut mikään muu. Hän oli tottunut kuljeksimaan paikasta toiseen, nyt hän oli saanut Poldenista tarpeekseen, ja vanha epävakaisuus sai hänet jälleen valtoihinsa. Tämä olisi käynyt mukavasti, puheli Edevart, olisit mennyt Tromssaan ja palannut taas takaisin, sitten lähtenyt etelän puoleen, oleillut, missä olisi miellyttänyt ja tehnyt kauppoja, sikäli kuin olisit nähnyt mukavaksi! — Niin, ja kulkenut iät kaiket samoja teitä! murahti August siihen. — Miksikäs ei? — Ja tavannut aina uudelleen samat ihmiset ja syöttänyt heille samat jutut ja tallustellut iankaikkisissa seitsemänpenikulmansaappaissa! — Kerran sanoit pitäväsi siitä hommasta. — Sanoinkohan? Mutta nyt minun on päästävä näistä valjaista. — Mutta mitä sinä sitten oikein tahdot? — August ivastasi tavalliseen tapaansa: Älä huoli surra sitä!

Mutta mitään tulevaisuudensuunnitelmia ei hänellä lähtiessään varmastikaan ollut.

<tb>

Aika kuluu, kuinkapa muutenkaan. Kaikki käy kulkuaan, kaikki käy, mutta yksi ja toinen seikka pyrkii menemään — päin mäntyyn. Asia ei voi olla toisinkaan.

Edevart kävi kauppaa Poldenissa. Hän oli rakentanut kauppansa lapsuutensa kodin päätyseinään kiinni päästäkseen kolmella seinällä, mutta vanha tuparakennus tuli siitä toista vertaa pitemmäksi, niin että se levittelihen jo melkein kuin kunnanvaltuuston puheenjohtajan Karoluksen mahtava rakennus. Edevartista ei tuntunut lainkaan vastenmieliseltä, että ihmiset tunsivat kunnioitusta hänen kauppaansa kohtaan. Hän maalautti koko rakennuksen valkoiseksi, niin että se oli kuin pappila, ja muutenkin hänen kotonaan oli nyt kaikki niin hienoa, että oikein pihakin lakaistiin puhtaaksi tavaroiden kääreistä karisseista oljenruupuista. Vanha isä lankesi auttamattomasti salaiseen ylpeyden syntiin, kun hänellä oli niin mainio poika. Hän virkkoi aina väliin: Olisipa äiti ollut näkemässä!

Talvella kaikki oli autiota ja kuollutta. Miehet olivat kaikki Lofooteilla eikä Poldenissa ollut rahaa. Edevart vietti laiskanpäiviä, sen kuin söi ja makasi. Kerrassaan ihana olotila, jota ei voinut pitää tarpeeksi suuressa arvossa. Täällä ei tapahtunut mitään kello yhdeksän jälkeen illalla, ei taloissa eikä ulkonakaan. Kaikki kömpivät silloin vuoteeseensa, ei kenenkään päähänkään pälkähtänyt maata valveilla salaa kuuntelemassa.

Edevart oli yhä edelleen sama hyvänahkainen mies kuin ennenkin. Ankarana talviaikana hän auttoi köyhiä antamalla näille velaksi leiviskän pari jauhoja ja puoli naulaa kahvia, ja pikku Ragna, joka oli naimisissa Teodorin kanssa, sai vielä valkoista kekosokeria kahvinsa höysteeksi, eikä sitä sokeria mitattu eikä punnittu kovin tarkkaan.

Mutta sinun pitää tulla minun luokseni kahville! sanoi Ragna.

Edevart lupasi tulla vielä samana iltana.

Ei voinut käydä toisinkaan. Rumaa se oli ja pahaa, mutta Edevart kävi Ragnan luona, joka asui isoäidiltä perimässään tuvassa. Hän hiipi sinne pimeinä öinä viipyen perillä pitkät ajat. Kaikki sen tiesivät, koko kylä sen tiesi, mutta Edevartin ei tarvinnut puolustella itseään eikä pyydellä anteeksi keneltäkään, hänellähän oli rahaa ja tavaraa, hän oli rikas. Eikö ollut parempi käydä Edevartin kaupassa ja saada avuksi leiviskä, pari jauhoja ja puoli naulaa kahvia! Ja Ragnalle itselleen tämä oli pikemminkin vain kunniaksi, että Edevart oli valinnut hänet eikä Beretiä tai Kleivan Josefineä. Niin asia oli.

Entä Edevart itse? Menettelihän se, kaikkihan käy, kun ei ajattele. Hän oli alkanut välittää yhä vähemmän siitä, tekikö hän oikein vai väärin ja mitä hän teki. Pikku Ragna ei ollut sama kuin Lovise Magrete, eihän kukaan ollut tämän veroinen eikä Edevart voinut koskaan unohtaa häntä, mutta terve menoa vain! kuten August olisi sanonut. Ragna oli tässä käden ulottuvilla, hänen suunsa oli kovin sievä hänen hymyillessään. Edevartin sielu oli mennyt rikkinäiseksi, hän ei tuntenut Ragnasta todellista iloa, mutta ei jättänyt tätä rauhaankaan. Lovise Magrete oli tuskin päivääkään poissa hänen ajatuksistaan, mutta tietenkin Edevart oli hänet jättänyt, sillä mitäpä muutakaan hän voi tehdä? Mutta mitä muutakaan hän osasi kuin muistella tuota mennyttä! Lovise Magrete oli tehnyt häneen syvän ja pysyvän vaikutuksen; siitä oli nyt kulunut vuosi, mutta heikoksi ja rikkinäiseksi Lovise Magrete oli jättänyt hänet silloin heidän viimeistä kertaa tavatessaan, jahti Herminessä, ja heikko ja rikkinäinen Edevart oli ollut siitä pitäen. Hän olisi etelän puolessa käydessään helposti voinut hankkia Lovise Magreten osoitteen, mutta se oli jäänyt pelkäksi aikomukseksi. Edevartilta puuttui rohkeutta ja yritteliäisyyttä. Nyt hän liikuskeli täällä kotitanhuoilla hautoen mielessään kirjeitä, jotka kaikki jäivät lähettämättä; ne eivät tulleet koskaan paperillekaan. Ilosta ja hauskuudesta hän ei tiennyt mitään, oli unohtanut hymyilemisen taidon, oli kumarahartiainen nuorukainen, jonka ruumis oli lihonut runsaasta ruoasta. August oli kerran sanonut Edevartille: No mutta, sinähän olet ihan kuin ruumis, hautaamista vailla!

Mutta ei Edevart sentään ollut aivan kuollut, ei kokonaan kuollut. Miesten tullessa keväällä kotiin Lofooteilta hän auttoi vanhaa Martinusta hommaamaan uuden lehmän takaamalla häntä. Mutta samaan aikaan Teodor oli suunniltaan ällistyksestä nähdessään, että Ragna oli tulemassa äidiksi.

Missä olet käynyt sen saamassa? hän kysyi synkästi.

Hahhaa! Mistäkö muka olen sen saanut? vastasi Ragna. Täällä kotona.

Kukas on ollut tekijänä?

Silloin Ragnaa nauratti vieläkin enemmän, ja hän toisti Teodorin omat sanat: Sen tekijänäkö! Minä kysyn, kenen se on?

Sinähän puhut kuin keitetystä lampaan päästä. Ikään kuin et olisi käväissyt pääsiäisenä kotona!

Niin kyllä, mutta siitähän on vasta kolme viikkoa. Ja minkänäköinen oletkaan nyt!

Äänettömyys.

Tahdon tietää sen! kiljaisi Teodor hypäten pystyyn.

Mutta Ragna oli ollut kovin näppärä ja sukkela koulussa, ja samanlainen hän oli ollut koko ajan sen jälkeenkin. Hän taisi päässälaskua ja osasi muutenkin pitää puoliaan: Niin no, siinä tapauksessa se on vanhempi. Sinä menit Lofooteille helmikuussa ja nyt on ristinpäivä. Niin että laske vaikka itse!

Ragna sai Teodorin petetyksi. Ragnalla oli kuin ketulla kaksi tietä luolastaan. Teodor ei tiennyt lopulta, mitä uskoa, ja istuutui taaskin. Ja myöhemminkin Ragna puheli asiasta Teodorille pilkaten säälimättä tämän synkkiä epäluuloja. Niin turvalliseksi pikku Ragna tunsi itsensä.

Elämä kulki tasaista latuaan. Kaiken täytyy jotenkin käydä. Ajan pitkään ei Teodorkaan voinut kantaa vihankaunaa mielessään. Kaikki muutkin olivat mielissään, kun Lofootien kalastus oli onnistunut hyvin. Kaikki olivat ansainneet runsaasti, niin että saattoivat jälleen käydä Edevartin kaupassa ja maksaa kaiken rahaisella rahalla. Käydessään maksamassa mitä vaimo oli ottanut kaupasta velaksi, Teodor iloiseksi hämmästyksekseen havaitsi tämän tehneen velkaa varsin vähän ja tulleen hyvin vähällä toimeen talven ajan. Ragna oli kuin olikin kelpo nainen, ei kenenkään pitänyt muuta sanoa!

Ja nyt oli taas muutaman viikon ajan Poldenissa rahaa. Edevart sai uusia tavaroita, ja kauppa kävi oikein hyvin. Hänen täytyi saada toimisto, ei suinkaan mahdottomia laitoksia, vain pieni toimistohuone, jonka kauppaan vievässä ovessa piti olla lasiruutu. Ja kun oikein ajatteli asiaa, hän tarvitsi oman makuuhuoneenkin, silloinhan hän ei vienyt tilaa vanhasta pirtistä, jossa ilmankin oli asumassa enemmän kuin tarpeeksi monta. Edevartin täytyi siis taaskin ryhtyä rakennuspuuhiin. Ja vanha isäukko sanoi toisenkin kerran: Olisipa äitisi ollut näkemässä!

Poldenissa vallitsi kerta kaikkiaan ennen tuntematon vireys ja liike. Koko seutu tuntui vähitellen heräävän ja ikään kuin oikovan jäseniään, yhdessä jos toisessakin päässä ajatukset alkoivat liikkua hiukan nopeammin kuin ennen. Ezra oli siitä hyvänä esimerkkinä. Tuo sukkela nuorukainen teki työtä kuin mies jatkaen suon kuivaamista, niinkuin August oli opettanut. Niin kauan kuin Lofootien matkan osuutta riitti, hän vuokrasi hevosen kivenvetoon. Häntä onnisti hyvin; pian hän jo saattoi latoa täytteen ensimmäisiin kivihautasalaojiin ja luoda mudan kivien peitteeksi. Hänellä oli jo suolla pienoinen kuivattu maatilkku; hän käänsi sen huolellisesti lapiolla, sai sen haratuksi ja lannoitetuksi, kylvi siihen ohraa ikään kuin oman uskonsa koetukseksi. Kolmen viikon perästä siinä oli vihanta laiho. Pohjattomassa suossa siis piili kuin piilikin ihme ja siunaus!

Suolla möyriessään Ezra hautoi päässään tuhansia ajatuksia. Hän käsitti kyllä, että suo vaatii enemmän lantaa kuin hän voi saada kerjätyksi kokoon kylästä. Siis hänellä täytyisi itsellään olla enemmän karjaa. Mutta jos mieli pitää karjaa, vaikka vain yksi ainoa lehmäkin, täytyi olla navetta. Niinpä tietenkin, mutta oliko kaikki sillä tehty? Kukas hoitaisi lehmää talvella hänen itsensä ollessa Lofooteilla kalassa ansaitsemassa killinkejä? Kukapa muu kuin hänen vaimonsa. Hänen vaimonsa, Ezran vaimo — — — Herra siunatkoon, hän itse ei ollut vielä kahtakymmentä! Mutta vaikka sorea Hosea sanoisikin tähän kaikkeen jaa ja amen, niin — missä hän voisi oleskella täällä uudispaikalla? Ei kai häntä navettaankaan lehmän toveriksi! Ezran oli siis aluksi saatava rakennetuksi pieni asuintupa, mutta siinä oli pelottava urakka — ja kaikki vain tuon pahuksen lannan takia! Väliin kaikki tuumat pyrkivät panemaan Ezran pään aivan pyörälle.

Helatorstaina hän harkitsi ja pohti kaikkia mahdollisia ja mahdottomia keinoja. Hän pani merkille, että Joakim oli viime päivinä keksinyt jotakin merkillistä. Tämä oli levittänyt niitylleen levää, merilevää, tavallista rakkolevää. Peijakkaan Joakim, hänellä mahtoi olla jotakin mielessään noin tehdessään. Hän sitten nuuski ja luki ja ahmi kaiken, mitä vain sai käsiinsä, venekunnan ollessa säänpidossa Lofooteilla. Hän kasasi yhä enemmän oppia ja viisautta päähänsä, eikö jo liene tiennyt enemmän kuin kirkkoherra, joka oli päästänyt hänet ripille. Mutta levitäpäs levää pelloille ja niityille…?

Ezra kysyi Joakimilta.

Niinpä niin. Ja olen haudannut rakkolevää jokikiseen kaurapellon vakoonkin; kylvin sitten siemenen sen päälle.

Onko se lannoitusainetta?

Niin sanovat. Mutta et sinä taida uskoa?

Mistä sinä tiedät tämänkin?

Luin siitä viime talvena. Sen pitäisi olla ikivanha keino, joka on ollut tunnettu tässä maassa jo parin tuhannen vuoden ajan. Tahdoin itsekin koettaa kerran.

Olipa hyvä saada tuokin asia tietoonsa, tuumi Ezra ja rupesi taas ankarasti vaivaamaan päätään. Jos Joakimin koe onnistuisi, silloin Ezran asiat muuttuisivat suuresti. Rakennussuunnitelmat saisivat jäädä toistaiseksi, kunnes niihin olisi voimia ja varoja. Lehmä sai odottaa ja häät lykätä tuonnemmaksi. Mutta miksi Joakim oli pitänyt asian omina tietoinaan? Ezra kysyi: Kun kerran luit tästä jo talvella, niin miksi et puhunut etkä pukahtanut siitä ennemmin?

En tahtonut narrata sinua yrittämään. Tahdoin odottaa ensin itse nähdäkseni, miten se onnistuisi. Äläkä luulekaan, että pelkkä levä riittää sinun suohosi. Mutta se on hyvä olemassa jatkona.

Vai niin. Siis sillä tavalla. Tämä taas muutti Ezran suunnitelmia.
Hän sanoi suoraan: Taisikin olla sitten joutavaa puhetta. Enkä saa
mahtumaan päähäni, miten voit mennä levittelemään levää niityllesi.
Heinänteossa saat kaiken töryn heinien mukana latoosi!

Ezra lähti tiehensä. Tuhannet ajatukset askarruttivat hänen mieltään. Hän ei ollut tullut hullua hurskaammaksi. Mutta lähiaikoina hän alkoi kaiken varalta rakentaa tupaa, ainoastaan tupaa. Hän sai kylästä miehen avukseen, ja molemmat uurastivat kuin muurahaiset. Rakennus oli saatava kattoon ennen lumen tuloa.

Nyt tapahtui jotakin. Pienoinen, vähäpätöinen seikka, josta oli suuret seuraukset. Edevart sai kirjeen Amerikasta. Kirkkomiehet toivat sen mukanaan postista. Siinä oli kellertävä kuori, lujaa nahan kaltaista paperia, ja siinä oli senkin seitsemät postileimat. Knoff oli käännyttänyt sen Fosenlandetista Poldeniin. Edevart luki kirjeen uudessa konttorissaan, ja saatuaan vihdoinkin tavailluksi sen alusta loppuun hän vei sen makuuhuoneeseensa päänaluksen alle.

Kirje oli jo vanha, se kun oli pitkät ajat maannut etelän puolessa. Edevart ei ollut niitä miehiä, jotka muistavat tai huomaavat antaa osoitteensa. Mutta kaikki kävi sentään, kaikkihan käy miten kuten. Tuossa tuli nyt kirje kaukaisesta Amerikan maasta ja oli kirjoitettu pienin varovaisin sanoin, jotka juuri olivat Lovise Magretelle tavattoman kuvaavia: hän ei ollut unohtanut Edevartia, mutta tahtoi ensin katsastaa, miten oikein rupeaa huristamaan; Amerikassa oli kovin toisenlaista kuin Norjassa, mutta kaikki he olivat terveinä, jotka olivat pysyneet yksissä Haakonin matkustettua länteen päin ja tykkänään lakattua kirjoittamasta. Poika ja tyttö olivat kasvaneet isoiksi, mutta eivät olleet käyneet ripillä, se kun ei ollut täällä tapana. Poika kävi työssä tehtaassa ja ansaitsi hyvästi rahaa, tyttö samoin, hän hoiteli kehruukonetta. Anteeksi jos näissä sanoissa on joukossa tuntemattomia, sillä koko kaupungissa puhutaan pelkkää englantia, eivätkä lapset sano enää norjan sanaakaan. Mutta nuorin, josta puhuin sinulle, on nyt pikku tyttö. Hänen nimensä on Haabjørg; Haakon tahtoi hänelle nimen, joka muistutti hänen omaansa. Itsestäni ei minulla ole paljonkaan kerrottavaa koko tältä pitkältä ajalta, joka nyt on kulunut, paitsi että en viihdy täällä. En ole viihtynyt täällä ollenkaan, mutta lähdin tänne toisen, mieheni, vuoksi, toivoen hänen muuttuvan toisenlaiseksi täällä vieraassa maassa. Kaipaan kovin sinua ja Doppenia, joka oli kotini. Ja nyt sinä asut siellä, kummallista ajatella sitä. Mutta lapset ovat kasvaneet suuriksi, ovat jo aikuisia eivätkä halua lähteä täältä minnekään, mutta pikku Haabjørgin tahtoisin ottaa mukaani tullessani katsomaan sinua ja Doppenia. Mitä ajattelet asiasta, että tiedän ryhtyä toimiin? Mutta ehkä sinulla jo on oma emäntä Doppenissa, siinä tapauksessa minä en tietenkään tule. Satuin vain muistamaan sinua tänä iltahetkenä, ja niin tulin kirjoittaneeksi. Rakkaat terveiset kaikilta, eniten minulta itseltäni.

Lovise Magrete Doppen.

Mitä Edevartin nyt oli tehtävä? Vastattava, vastattava heti paikalla! August olisi varmasti sähköttänyt, hän puhui aina Amerikkaan sähköttämisestä, kun nyt Great Fastern oli vastikään laskenut kaapelin Atlantin poikki. Mutta Edevartille tämä oli merkkitapaus, hän ei voinut sähköttää. Häntä kun ujostutti pyytää Joakimia kirjoittamaan puolestaan, hän itse yritti kyhätä kirjettä kokoon; olihan hän pitänyt kalatiliä, ja itsehän hän teki merkinnät omiin kirjoihinsa! Mutta tämä oli merkillisen erilaista; hän tuhersi monta arkkia pilalle heittäen lopulta kaiken sikseen. Neuvottomuudessaan hän tuli ajatelleeksi pikkusisartaan, ei vanhempaa, vaan Paulinea, joka oli viimeksi koulunsa käynyt ja aika näppärä riipustamaan kirjaimia. Edevart päätti palkita tyttöä runsaasti tämän kirjeen kirjoittamisesta — sekä siitä, että tämä pitäisi kaiken omina tietomaan.

Veli ja sisar ujostelivat kovin toisiaan. Oli häpeällistä näyttää toiselle mielenliikutustaan, ennemmin olisi vajonnut vaikka maan alle. Edevart sai Paulinen suostutetuksi kirjoittamaan, mutta istui sitten koko ajan ylimielisen ja pilkallisen näköisenä antaen tavallaan ymmärtää, että tuo Amerikan maan Lovise Magrete oli hieman kuin hassahtanut, mutta että hän, Edevart, tahtoi kirjoittaa tälle mieliksi tuottaakseen raukalle iloa. Ei hän kuitenkaan tulisi kotiinsa Norjaan. Edevart itse saneli kirjeen, ilmoitti, missä hän asusti, että hän piti kauppaa kotikylässään, mutta ettei ollut käynyt Doppenissa kuin kerran, jolloin oli löytänyt Lovise Magreten sinne jättämän peitteen, josta hän kiitti. Olisi käynyt liian surulliseksi jäädä yksin elämään ja olemaan taloon, jossa ei kuulunut muuta ääntä kuin kosken kohinaa ja jossa ei nähnyt…

Lovise Magreteä, ehdotti Pauline.

Lovise Magreteä? Ei! Tai pistäpä vaikka niinkin, se ilahduttaa häntä.

Pauline kirjoitti. Pikku Pauline ei ollut ensi kertaa pappia kyydissä. Hän istui ihan viattoman näköisenä, ikään kuin ei mitään olisi tapahtunut, mutta hänellä oli tarkka vainu.

Oli hauska kuulla sinun tulevan takaisin, saneli Edevart edelleen. Käyn panemassa kaikki kuntoon siksi päiväksi, jolloin palaat vanhaan kotiisi takaisin.

Pauline: Etkö tahtoisi sanoa kaipaavasi häntä?

Ei! Ei! Oletko hullu? Näyttäisi siltä, että sinä olisit kirjoittanut sen piloillasi. Mutta olkoon menneeksi. Kirjoita pois niin! Tottahan hän sen verran ymmärtää leikkiä.

Pauline kirjoitti kysyen sitten: Ja sitten loppuun rakkaat terveiset?

Hjaa — niin no, kun kerran olet kirjoittanut kaiken muunkin! vastasi Edevart nakaten niskojaan. Mutta nyt hän — siitä olen varma — töytäilee ympäri kaupunkia näyttelemässä kirjettä. Semmoinen hupsu pyryharakka hän on.

Edevart antoi sisarelleen kirjoituspalkkaa kerrassaan 24 killingin hopealantin kehoittaen tätä olemaan kirjeestä vaiti kuin hauta.

<tb>

Kesä meni menojaan. Joakimin pellot ja maat kasvoivat paremmin kuin koskaan ennen. Ezra huomasi kummakseen, ettei heinien sekaan tullutkaan levää. Taisit haravoida sen pois ennen niittoa? hän tuumi epäillen. Mutta Ezra erehtyi. Levä oli mädännyt paikoilleen, heinän sänki oli aivan ruskeana sen jätteistä. Luoko oli tietenkin haravoitava varovasti ja kevyellä haravalla. Ohrapelto puski sakeaa ja pitkää kortta. Tuota jo kelpaa katsella! tunnusti Ezra peittelemättä.

Ei Ezrallakaan ollut suinkaan ollut huono kesä. Hänen suohon raivaamansa pieni ohrapelto oli ytrepoldenilaisten kirkkomiesten vakituisena ja yhä vain suurempana ihmettelyn aiheena. Ja sitten se vasta olisi jonkin näköinen, kun suo olisi saatu kuokituksi! Ezra saattoi raivioidensa lisäksi näyttää rakennuksiaankin: totta tosiaan, tupa oli jo pystyssä, siinä oli ovi ja kolme ikkunaa, ja puolipäivän aikaan nousi piipusta savu Ezran keittäessä kahvia. Ja eikös vain sama Ezra ollut jonkinlaisessa mielettömän suuruudenhulluuden puuskassaan ruvennut yksin tein kyhäämään navettaakin! Poika raatoi kuin orja, oli laihtunut niin, ettei ollut kuin luu ja nahka jäljellä, mutta eipäs vain hellittänyt. Navettaan hän sai ainoastaan pari hirsikerrosta, sitten oli lopetettava. Koko laitos olikin kovin iso, ihan mahdottoman iso, se kun oli aiottu neljälle lehmälle sekä vielä hevoselle — hevoselle! — pikkukarjasta ollenkaan puhumattakaan. Tuo nyt jo oli selvää pöyhkeilyä ja tyhmänylpeyttä; eihän Karoluksellakaan, kunnanvaltuuston puheenjohtajalla, ollut enempää kuin neljä lehmää ja hevonen. Ja tuollaiseen navettarakennukseen menee hirsi poikineen. Sitä Ezra ei ollut tullut ottaneeksi huomioon, hän vain uurasti ja raatoi malttamatta kunnolleen harkita kaikkea. Vaikka itse navetan olisi vielä saanutkin tehdyksi, niin vielähän puuttui mitkä määrät tarveaineita, ennen kuin oli ylinen navetan päällä. Eikä navettaan ollut ajattelemistakaan kattoa ilman ylisiä. Oli siinä tietämistä kerrakseen!

Ezra pistäytyi kerran illalla vanhan Martinus keulamiehen pirttiin. Ukko oli oppimaton, mutta viisas mies, joka oli elänyt pitkän elämänsä tietämättä rahasta enempää kuin tavarastakaan. Hänen luokseen Ezra nyt meni alakuloisena valittamaan, ettei enää sinä vuonna saa uudispaikallaan mitään tehdyksi. Nyt oli jätettävä kaikki sillensä. — Niinpä niin, tuumi vanha Martinus harvakseen, mutta paljon sinä jo oletkin saanut toimeksi, vähässä ajassa. — Enpä niinkään lyhyessä ajassa, nyt on hyvästikin kaksi vuotta siitä kuin sain uudispaikkani ja panin siellä työt alulle. — Mutta sinähän olet vielä nuori poika. Muistan hyvin, kuinka kiipesit jahdin mastoon ja makasit mahallasi mastonnupin päällä; minusta tuntuu ihan kuin se olisi tapahtunut vasta eilen. Ja nyt olet täysi mies, jolla on oma tupa ja oma kontu ja kaikki. Onko se mielestäsi vähän? — Asia on sillä lailla, vastasi Ezra kuin lauhtuen, että minä olisin ehtinyt rakentaa vielä hyvän aikaa ennen Lofooteille lähtöä, jos vain olisi ollut tarpeita. — Martinus tuumi asiaa: Nyt sinun on ensinnäkin kiitettävä Jumalaa hyvästä terveydestä, kyllä sitten aina neuvo keksitään. Kun minulta meni lehmä, sain siitä hyvän nahan, ja nyt keväällä sain uuden lehmän. En ole vielä maksanut koko sen hintaa, se on totta, mutta jos Herra suo terveyttä, niin maksan loput Lofooteilta tultua. Mutta Edevart oli hyvä mies, kun suostui takuumieheksi; meitä on täällä kotona kolme, jotka kaikki siunaamme häntä siitä.

Niinpä niin, sanoja ja vain sanoja. Kaiken, mitä tuo vanha neropatti puhuu, Ezra olisi itsekin voinut sanoa itselleen. Mutta hän ei tehnyt niin, hänen suonissaan kuohui nuori veri, se ajoi häntä kiihkeästi eteenpäin. Kerran aamulla ani varhain hän lähti tuvastaan oikaisemaan suoraan metsän halki. Hän viipyi kauan poissa, ja viimein palatessaan hän pyyhkieli hikeä valuvaa naamaansa. Hän oli käynyt haastattamassa kauppias Gabrielseniä ja juossut koko matkan mennen tullen. Nuori veri pakotti hänet kiirehtimään. Kauppias Gabrielsen oli joutunut vararikkoon, hänen kaupparakennuksensa tulisivat myytäviksi tai purettaviksi, ja siinä oli monta hyvää ulkohuonerakennusta. Ezra aikoi ostaa niistä jonkin, purkaa sen ja kuljettaa hirret, lankut ja laudat vesitse kotiin Poldeniin uudispaikkansa navetaksi ja ylisiksi. Siinä hänen tuumansa. Mutta eikö Ezra ollut taas toiminut harkitsemattomasti? Ei sinne päinkään. Kyllä hän oli harkinnut asiaa. Hän antoi palttua joutavalle suunsoitolle, ja tuumittuaan ja pohdittuaan asiaa perinpohjin kokonaisen unettoman yön hän aamuvarhaisella hyppäsi vuoteestaan ja ryhtyi heti toimeen.

Kauppias Gabrielsen ei voinut myydä pesästä ainoaakaan rakennusta, vieläpä suuttui pahanpäiväiseksi, kun joku uskalsi tulla katselemaan hänen rakennuksiaan. Mene puhumaan nimismiehelle, niin kyllä saat iloisen lähdön! tiuskaisi arvon kauppamies lopuksi. Vai Poldenin pikioravat minun rakennuksiani nuuskimaan…!

Nimismieheltä Ezra sai kuulla, ettei häntä haluttanut myydä rakennuksia yksitellen paikalta pois vietäväksi, vaan koko kauppapaikka semmoisenaan, kaikkineen päivineen.

Entä kenen luulette sen ostavan? kysyi Ezra. Siihen nimismies ei osannut mitään vastata. Ezra huomautti, ettei koko paikasta ollut kauppapaikaksi. Eihän siellä ollut ainoaakaan taloa lähistöllä. Kaikki asutus oli Poldenissa ja sen ympäristössä, ja siellä piti kauppaa Edevart.

Tuo on kyllä totta, myönteli nimismies kysäisten sitten: Onko sinulla rahaa rakennuksen ostoon? Ei ole vielä, mutta saan kyllä Lofootien matkasta. Siitä et voi olla noin varma, tuumi nimismies myhäillen. Riippuu siitä, millaisella tuulella Herra sattuu olemaan.

Ezra: Riippuu se toki vähän minusta itsestänikin. Jos käy hullusti, voin ruveta vaikka kalanhalkojaksi toisen palvelukseen tai ottaa pestin laivaan. En tule takaisin kukkaro tyhjänä. Sillä jos Lofooteilla näyttää pimeältä, menen yhtä kyytiä Ruijaan saakka.

No niin, tee pois niin, tuumi nimismies siihen. Mutta oletko varma siitä, että elät niin kauan?

Elänkö niin kauan? Ezra vastata paukautti hymyilemättä, arvelematta:
Varmasti elän!

Silloin nimismies nauroi oikein rehellisesti ja virkkoi suopeasti: Alanpa todella uskoa, että sinun on saatava ostaa se rakennus! Nimismies ei voinut olla pitämättä tuosta nuoresta poikaviikarista, joka oli niin itsestään varma ja kiihkeän malttamaton, ettei tahtonut pysyä alallaan. Mutta voitko antaa jotakin takeita?

Takeitako? Kuinka paljon hyvänsä! Olihan hänellä oma koti ja kontu; nimismiehen pitäisi tulla katsomaan hänen pohjattomaan suohon tekemäänsä peltoa, kukaan ei ollut nähnyt mokomaa. Ja jos vain lähdette mukaan katsomaan kaikkea, sanoi Ezra lopuksi, niin kuljemme kuivimpia paikkoja, ja lupaan vaikka kantaa teitä pahimmissa liejukoissa!

Silloin nimismies jälleen nauroi oikein sydämensä pohjasta kuvitellessaan mielessään tuota vekaraa, joka ei ollut vielä täysikasvuinenkaan, kantaa retuuttamassa häntä mutasuolla! Etpä tosiaan tunnu jäävän vastauksen velkaan, siltä ainakin kuulostaa! No niin, mitäs aiot maksaa rakennuksesta?

Mitä te itse arvelette oikeudeksi ja kohtuudeksi. Vastaus liikutti nimismiehen mieltä. Hän virkkoi selaillen muutamia papereita: Rakennukset on kaikki arvioitu. Oikeastaan minun kai pitäisi myydä kaikki huutokaupalla ja antaa enimmän tarjoavalle. Mutta en oikein tiedä.

Ezra: Se vie paljon aikaa, tarvitsisin sen välttämättä nyt syksystä.

Näin ennakolta myytäessä ei sopine antaa arviosummaa huokeammalla, mutisi nimismies partaansa. Mutta ehkäpä olen arvioinut talon liian kalliista. Se on kyllä mahdollista. Ehkä ihan liian kalliista, koska voi helposti käydä niinkin, että koko kauppapaikka joutuu hävitettäväksi ja rakennukset purettavaksi… Tätä asiaa sietää vähän ajatella. Minä puhun toisille arviomiehille. Saat sitten sanan…

Kävi kuin kävikin niin, että Ezra sai rakennuksen. Hän lainasi Karoluksen kahdeksanhangan ja kuljetti sillä tarpeet kotiin. Eikä sitten muuta kuin rakennustyöt oitis käyntiin. Hän sai pari naapurin miestä apuun. Kaikki sujui kuin rasvattu.

IV

Edevart sai vieraita. Vanha ofotilainen, kalajahdin laivuri, oli saanut lastinsa kuivatuksi; nyt se olisi ollut saatava ladotuksi alukseen ja maksetuksi työväelle palkka, mutta häntä vähän pelotti, etteivät hänen rahansa kunnolleen riitä. Voisiko Edevart mahdollisesti lainata hänelle muutamia talareita?

Hän sai pyytämänsä.

Miehet rupesivat siinä juttusille. Vanha laivuri oli vähän masennuksissaan, asiat eivät olleet tänä vuonna luistaneet oikein hyvin. Ensimmäisinä kuukausina, kun Lofootien kalastus näytti muodostuvan huonoksi, hän oli pelännyt, ettei saisi täyttä lastia, ja oli silloin ostanut kalliilla. Hänen olisi pitänyt odottaa kuutisen viikkoa, ennen kuin rupesi ostamaan kalaa. Kun hän nyt näki, mitä Aalesundin Rönneberg ja Kristianssundin Nicolai Knutzen maksoivat kalliokalasta, häntä aivan pelotti lähteä purjehtimaan etelään.

Ukko oli juureva, vakava vanha ofotilainen. Edevartin kävi häntä sääli.
Onhan teillä lasti ja alus, kestätte kai pienen kolauksen?

En osaa sanoa sitäkään, laivuri vastasi mietteissään. Minulla on poika, joka on kulkenut kauppamatkoilla; hän on tullut minulle kalliiksi, enkä voi käsittää, miksi hänen asiansa oikeastaan ovat sujuneet niin huonosti. Ehkä ei ole ollut tarpeeksi ahkera, mutta monet kerrat olen saanut maksaa hänen puolestaan. Mikä hänen nimensä on? kysyi Edevart. Nils. Hän on muuten luopunut koko kaupankäynnistä ja ruvennut tekemään työtä kotona. Onkin hyvään tarpeeseen.

Edevart ymmärsi, että tässä oli puhe hänen ensimmäisestä apulaisestaan Nilsistä, ja arvasi myös samalla, mistä Mattean hänelle vakuutetussa kirjeessä lähettämät rahat olivat kotoisin. Hän yritti rohkaista vanhaa laivuria: Kaupankäynti oli kerta kaikkiaan sellaista onnenpeliä; paljon varmempaa oli, kun oli alus ja kalalasti. Nyt ei muuta kuin painuu suoraan etelään, niin saa rahat kouraan — isomman tai pienemmän summan, mutta joka tapauksessa rahaista rahaa kouraan.

Laivuri loi katseensa maahan. Hän selitti, ettei tahdo teeskennellä rikkaampaa kuin tosiasiassa onkaan. Hän ei omistanut koko lastia, vaan vain kaksikolmannesta. Voisiko Edevart ryhtyä yksissä tuumin hänen kanssaan kalanostoon ensi talvena?

Edevart pudisti päätään, mutta suunnitelma hiveli hänen turhamaisuuttaan. Kalanosto ja merenkulku kuuluivat välttämättömästi aito nordlandilaiseen kauppatoimintaan, ilman niitä hän ei ollut juuri kamasaksaa parempi. Edevart oli kahden vaiheilla, mutta vastasi: Ei, ei minulla ole siihen tarpeeksi varoja.

Kuulin puhuttavan, että teillä olisi tila etelän puolessa? Se on kyllä totta. No, silloinhan ei mikään estä. Tahdoin vain mainita asiasta.

Mutta samassa Edevart taas ikään kuin tuli tajuihinsa. Ei, ei sitä kannata ajatella. En minä siihen puutu.

Kun ei niin ei, tuumi laivuri. Tulin vain muuten maininneeksi. Ja tästä lainastanne puhuen — lähetän sen teille ensi tilassa, samoin kuin kaiken muunkin…

Tässä taisi hyvä tilaisuus mennä sivu suun, mutta Edevart ei enää empinyt. Vai panttaamaan Doppenin taas — juuri kun saattoi minä päivänä tai hetkenä tahansa pistää pillit pussiin ja lähteä etelään panemaan taloa kuntoon — oliko hän aivan pähkähullu! Doppen vehmaan lahden pohjukassa, jossa koski kohisi kovin kauniisti, rakennusten takana tunturi, missä hän kerran oli pannut henkensä alttiiksi — kun joku tietty oli ollut alhaalla näkemässä.

Mutta päivät ja hetket kasvoivat viikoiksi ja kuukausiksi. Kuollutta, ikävää aikaa. Miehet kaikki Lofooteilla, kaupasta ei kannattanut puhua, ei muuta kuin syö ja makaa! Koko seutu oli kuin kuollut, kotosalla vain vanhuksia, naisia ja lapsia. Viime talvena hän oli pitänyt aika hauskaa kahvin ja kekosokerin nojalla Ragnan tupasessa, mutta sekin oli kuin menettänyt makunsa. Ei, ei se ollut enää ensinkään samaa, ei siitä enää saanut irti samaa hurjaa iloa! Hänellä ei ollut ketään puhetoverina, seudun mahtaville hän oli liian vähäpätöinen ja taas vähäpätöisille liian mahtava. Amerikasta ei kuulunut vastausta hänen kirjeeseensä. Hän kävi odotuksessaan ärtyisäksi ja kärsimättömäksi; Augustkaan ei osoittanut pienintäkään elonmerkkiä. Edevart tunsi itsensä niin yksinäiseksi ja hylätyksi, että olisi voinut vaikka kuolla kupsahtaa kenenkään tietämättä siitä mitään. Hän pistäytyi Lofooteilla vain saadakseen ikävän viikon kulumaan, mutta siitäkään ei ollut apua: kalastus oli kehnoa, alusten isännät valittivat, kalastajat valittivat; Karoluksen venekunnasta oli viime myrskyssä mennyt mies, vanha Martinus. Niin, niin, johan hän olikin osaltaan palvellut aikansa, istua kyyköttänyt veneenkeulassa koko ikänsä, eikä Jumalakaan tahtonut sallia hänen palata takaisin Poldeniin yhtä paljaana miehenä kuin kaikki muut!

Niinpä kyllä. Mutta Edevart oli takuussa hänen lehmänsä hinnasta.

Hän palasi kotiin vielä synkemmällä mielellä kuin oli sieltä lähtenyt. Hän murjotti koko talven yksikseen välittämättä mistään. Tässä maailmassa ei ollut kerta kaikkiaan mitään oikeutta olemassa!

Karolus ja muutamat muut miehet pistäytyivät pääsiäisenä kotona. Niin, Joakim, Teodor ja Ezra — tietysti Ezrakin, jonka mieli paloi katsomaan uudisrakennusta ja mielitiettyä. Kalastus oli jälleen ollut pitkät ajat antoisaa, ofotilainen osti lastin ja oli aikeissa tulla Poldeniin jahteineen kuten edellisinäkin vuosina. Martinus olisi kernaasti joutanut elää, olisi varmasti maksanut loputkin lehmän hinnasta.

Pääsiäisen jälkeen Karolus aikoi oitis lähteä miehineen takaisin Lofooteille. Eikä siinä suotta viivytelty, miehet vain pistäytyivät kirkolla toisenakin pääsiäispäivänä. Mutta samana pääsiäispäivänä kirkkomiehet toivat mukanaan Edevartille kirjeen. Kirjekuori oli keltaista, nahkeaa paperia, ja kirje itse oli raskas, jäykkä ja raskas. Siinä oli valokuva sisässä. Vai ei muka maailmassa ollut oikeutta olemassa?

Edevart lähti oitis kotoa, vaikkei olisi ollutkaan mitään kiirettä. Hän tunnusteli vanhoja merkkejä pitkin rannikkoa etelään päin, mistä hän oli aikoinaan purjehtinut jahdissa, ja nukahti vain hetkisen välillä silloin tällöin. Hän oli jännityksissään kuin nuoruutensa päivinä. Jo höyrylaivassa hän sai kuulla, että laiva-asema oli kuin olikin muutettu Knoffin kauppapaikkaan, missä oli suurenmoinen kivinen satamalaituri. Se ei ollut enää ollut vältettävissä sen jälkeen kun myrsky oli hajottanut vanhan paikan heikon puulaiturin meren hyviksi. Trondheimilainen johtaja olisi kyllä tahtonut, että laivojen olisi pitänyt taaskin ruveta purkamaan lastinsa ja matkustajansa veneisiin, mutta kapteenit olivat tehneet tenän, ja jokin kunnanvaltuuskunta puuttui asiaan oikein toden teolla. Sitä paitsi ilmestyi tuon johtajan puheille nuori poika, Romeo Knoff; tämä tuli jalan syten tapaamaan johtajaa, puhutteli häntä kunnioittavasti ja älykkäästi ja teki tuohon mahtavaan mieheen mitä edullisimman vaikutuksen. Pojassa ei ollut isänsä turhamaisuutta eikä tyhjänpäiväistä kopeutta, visusti hän varoi kertaakaan hymähtämästä johtajan mielipiteille, antoipa niiden päinvastoin vaikuttaa suuresti omiinsa, itsekin lopulta melkein siirtyen niitä kannattamaan. Reilu poika kerrassaan, kuin synnynnäinen välittäjä ja neuvottelija, liikkeenjohtaja ja liikemies. Laivassa puhuttiin: Poika sai laiva-aseman omaan rantaansa, sai kuin saikin, ja hänen olisi pitänyt saada se jo paljon aikaisemmin.

Edevart soi mielellään nuorelle Romeolle tämän voiton.

Laiva laski illalla Knoffin laituriin. Lyhdyt paloivat niin laivassa kuin maallakin. Magnus tuli papereineen laivaa selvittämään. Pohjan puolesta ei ollut paljonkaan purettavaa laiturille, mutta laivaan lastattiin koko joukko tavaraa etelän puolen kaupunkeihin vietäväksi; oli voita, vuotia, villoja, tyhjiä tynnyreitä ja häränruhoja. Kauppapaikka ja koko ympärystienoo olivat virkoamassa kuin uuteen elämään.

Jo laivasta käsin Edevart näki useita vanhoja tuttavia. Hän jäi tuijottamaan sillalla jätkien joukossa liikuskelevaa miestä voimatta irrottaa silmiään hänestä. Mitä ihmettä — Augustko? Totta toisen kerran, August!

No ei tässä maailmassa…! Augustkin oli yhtä hämmästynyt, ja kesti hetkisen, ennen kuin hän sai kultaisen suunsa auki: Mitä hittoa… sinä täällä?

Ja sinä täällä?

Kuten näet.

Magnus tuli luo, nyökkäsi Edevartille ja oli kovin ollakseen komennellessaan äänekkäästi miehiä. Laivan irtautuessa laiturista hän lähti tärkeän näköisenä kiipeämään taloon posti kainalossa.

Senkin marakatti! Augustia pyrki naurattamaan.

Vai niin, et taida oikein välittää tuosta Magnuksesta? Mutta kerrohan ensin, mitä oikein puuhaat täällä.

Mitäkö puuhaan? Satuin tulemaan täällä maihin, ja siitä asti olen täällä ollut. Muistui mieleeni, että olit kertoillut täältä yhtä ja toista; huomasin jo heti laivasta, että tänne oli syntymässä paremmanpuoleinen kauppapaikka, ja niin menin kuin meninkin maihin, vaikka matkalippuni olikin Trondheimiin asti. Terve menoa vain! Siitä on nyt aikaa toista vuotta, hyvän matkaa toista vuotta. Entä mitä sinä täällä…? Niin, tietenkin olet tullut katsastamaan taloasi, josta silloin kerroit? Kaikki tämänpuolelaiset tuntevat sinut, enkä ole kenenkään kuullut puhuvan sinusta muuta kuin hyvää.

Miksi et kirjoittanut? kysäisi Edevart.

Kirjoittanutko? Sitä en tullut tehneeksi. Mutta sain käännetyksi sinulle viime vuonna Amerikankirjeen, minä sen tein. Muuten se kai olisi jäänyt lojumaan tänne vaikka tähän päivään asti, sillä tuo Magnus on sen vietävän lurjus! Mitä siinä muuten oli? Niin kirjeessäkö? Joutavanpäiväisiä asioita. Näin kyllä, että se oli naisihmiseltä, virkkoi August. Mutta varmaan Amerikassa ajat ovat paremmat kuin täällä, niin että aion piipahtaa tästä sinne, kun niin sopii. Mitäpä minä sinulle kirjoittamaan? Ei tämä paikka ole minusta mukava, enkä aio kauankaan enää vanheta täällä, sillä lailla asia on. Olin aikonut sähköttää sinulle ihan näinä päivinä. Jahah, sinä siis tulet katsomaan taloasi? Niinpä niin, siellä on kai yhtä jos toistakin laittamista ja korjaamista näin keväällä. Mutta mitäs minä tänne jäämään? Romeo on reima mies, ja mukaviahan kaikki muutkin talonväet ovat, sekä ukko Knoff että vanha rouva. Mutta tuo Magnus on sen tulen korvennettava lurjus! Ja hiiriäkin pelkää kuin mitäkin! Käydään taloon! Voitko lähteä noin vain?

Toiset miehet tehkööt, mitä vähän on jäljellä, vastasi August huolettomasti. Siitä minä vähät.

August oli tosiaan väsynyt lastaustyöhön, sen kuuli kaikesta. Hän kaipasi taas vaihtelua. Älä murehdi minusta! oli hänen tapana sanoa. Ei, ei hän joutunut hevillä pulaan, hän pystyi työhön jos toiseenkin. Ei ollut kylläkään kirjanoppinut eikä muu maailman viisas, mutta osasi tarttua melkeinpä mihin tahansa, ja kun ei ollut koskaan laiskana, hän kävi täydestä siinä missä toinenkin. Hän oli levoton kuin lintu, kuin taivaan lintu. Uudessa paikassa hän saattoi aina aloittaa alusta.

Hän jutteli edelleen heidän kiivetessään rantatöyrästä: En ole suinkaan tuottanut sinulle häpeää täällä, älä luulekaan. Puhuin ensin Romeon kanssa ja kerroin hänelle kaikki itsestäni, että olin sekä purjehtinut maailman ympäri että ollut jahdin laivurina ja että osasin venättä ja mitä vain. Romeo ei ottanut minua ollenkaan hullummin vastaan, vaan lupasi, että saan jäädä tänne, mutta pyysi kuitenkin käymään toimistossa tervehtimässä hänen isäänsä. Tein työtä käskettyä. Seuraavana aamuna sitten pesin naamani kolmessa vedessä peräkkäin, ja minulla oli kultakello taskussa ja sormessa kultasormus kiivetessäni toimistoon. Ukko tuntui pitävän minusta ja rupesi sävyisästi juttelemaan: Hyvää huomenta, kapteeni! Mutta silloin arvasin Romeon jo puhuneen minusta joten ehätin oikaisemaan pysyäkseni rehellisen miehen kirjoissa: Ei toki sentään niin, olen vain merimies ja kauppias ja osaan monta kieltä ja olen purjehtinut maailman ympäri ja ollut maanviljelijänä Trøndelagenissa — mutta kapteeni en ole. — Sinulla on ollut laiva? kysyi ukko. — Vain jahti, vastasin siihen. — Sehän on sama asia. No, sinäkö tahdot jäädä tänne joksikin aikaa? Hyvä, onhan tässä suurenpuoleinen kauppapaikka ja yhä se vain on laajenemaan päin, niin että tarvitsen juuri sinunlaistasi miestä päällysmieheksi, johtamaan kaikkia lastaus- ja purkaustyötä ja vähin auttamaan kaupassakin, kun milloin on paljon asiakkaita. Niin! että saat jäädä tänne heti tällä puheella. Niin ukko sanoi, ja siitä lähtien olen ollut täällä. Mutta ajatteles, että se Magnus, heittiö, kävi kateelliseksi, kun minut korotettiin sellaiseen arvoon ja kunniaan ja tehtiin hänen ja kaikkien muiden päällysmieheksi, ei ole, mokomakin marakatti, siitä päivin voinut minua kärsiä. Tuollainen pahanpäiväinen puotirotta, joka juoksee hiirtä pakoon! Kyllä minä hänelle vielä näytän, mistä Taavetti olutta osti, pelkään hänen varastaneen kelloni.

No mutta eihän nyt kummia! Miten niin?

Ainakin minusta siltä näyttää.

Entä sormuksesi? Eihän sinulla enää ole sormustakaan.

Mitäs siitä, vastasi August verkkaan ja hiukan kuin nolona. Tiedän kyllä, missä se on. Mutta varmasti hän otti kelloni kun kerran käytiin kalassa.

Kalassa?

Niin, kerran vain huvin vuoksi. Oli kesä parhaillaan, mitä kaunein poutapäivä, ja ihan tyyni. Meidän piti mennä uistelemaan herrasväelle kalakeitto. Mutta parhaillaan uisteltaessa tuli äkkiä tuulenpuuska, ja tiedäthän, ettei minusta ole venemieheksi. Tuuli kiihtyi, rupesi satamaan rakeita, nousi oikea myrskynpuuska. Silloin minua alkoi pelottaa, mutta se tulen korvennettava Magnus ei kuin nauroi minulle vasten silmiä. Oletko kuullut mokomaa? Ja kun heittäydyin veneen pohjalle ja pitelin laidoista kiinni, niin eikös ruvennut syytämään kaiken maailman haukkuma- ja pilkkasanoja niskaani kuin turkin hihasta. Kyllä minä hänelle vielä näytän, sen saa uskoa. Mutta sillä matkalla häivyin kellostani.

Ehkä se luiskahti taskustasi?

Helkkari hänet tietäköön. Mutta kai se silloin olisi löytynyt veneen pohjalta. Mutta ei. Etsin kokasta. Ei sielläkään… Käydään muuten sisään kuulemaan, minne pääset asumaan.

Menen asumaan tynnyrintekijän luo niinkuin aina ennenkin. — Niin no, mene vain tynnyrintekijän luo. Minä puolestani makaan leipurin huoneessa, ja hyvästi tulenkin toimeen sekä hänen että kaikkien muiden kanssa. Mutta se vietävän Magnus! Ajatteles, kun ilkeääkin levittää sellaista huhua, että minä muka olen arka veneessä enkä ole koskaan merillä ollutkaan!

<tb>

Ja taas Edevart pyrki tynnyrintekijän asuntoon. Hän pääsi sinne asumaan, emäntä toivotti tervetulleeksi taloon. Ja hyvä olikin, että tuli vieras, sillä siitä lähtien kuin tynnyritehdas oli taas ollut käynnissä, eukko oli joutunut istumaan yksin kaiket päivät, niin että koko puhetaito jo oli unohtua.

Missä sinun miehesi on?

Kaikkea kysytkin! Missäpä muussa kuin tynnyritehtaassa. Heillä on sen tuhannen kiire, saavat tehdä ylitöitäkin saadakseen valmiiksi Ruijaan tilatun lähetyksen. Kahdeksalta vien ukolle iltasen, tämä nielaisee sen kaikessa kiireessä, eikä sitten kuin työhön taas. Kotiin tulee vasta kymmeneltä. Niin että kyllä täällä nyt on elämää kuin muurahaispesässä.

Edevart sai kaikkia mahdollisia ja mahdottomia tietoja oloista ja ihmisistä. Vielä tynnyrintekijän eukko sentään tuntui osaavan käyttää kieltään. Romeo oli saanut laiva-aseman omaan rantaansa, hänestä oli paisunut rikas mies; vanhalla rouvalla oli taas palvelustyttö joka sormelle, hän lihoi vuosi vuodelta paksummaksi. Itse ukko Knoff nyt enää vain suotta aikojaan kävelee ja on touhuavinaan, katsoo kelloaan ja kiirehtii taas toisaanne… Tiedät kai, että Magnus on naimisissa? Vai et tiennyt. Sai kuin saikin loppujen lopuksi neitsyt Ellingsenin, vaikka oli siinä montakin mutkaa matkassa, Herra nähköön; neitsyt lienee yhteen aikaan havitellut Romeota. Mutta poikahan oli vielä lapsi, ja Romeon äiti tahtoi saada sen naisen pois talosta. Silloin neitsyt Ellingsen ottaa paukautti Magnuksen, mutta on yhä edelleen täällä taloudenhoitajattarena. Asuvat vierasrakennuksessa.

Onko heillä lapsia?

Eihän toki, vastahan menivät yhteenkin. Mitä sinä kysytkään? Akat väittävät, ettei nuori rouva lapsia saakaan — lieneekö totta vai valhetta.

Mitäs minun pitikään kysyä? Niin, tuota, oletteko kuullut mitään
Amerikkaan menneistä?

Muutamat tulivat takaisin, kun täällä Knoffin paikalla alkoi taas uusi työ ja touhu, mutta toiset ovat sillä tiellään. Eivät enää kirjoita kotiin, rahan lähettämisestä ei puhettakaan; eivät ole tainneet oikein menestyä vai lienevätkö kuolleet pois. Mutta Lorensen, vanhin myyjä — muistathan? — tuli takaisin ja on nyt vanhassa paikassaan, kauppa on täynnä tavaraa ja ostajia. Heillä on oikein uusi konttoripäällikkökin, mikä kuvatus lieneekin, miehellä on oikein kengissä soljet ja kultaiset sankalasit nenällä. Sanovat hänen kävelyttävän Julia neitiä iltaisin.

Mitäs Noremille kuuluu?

Eukko irvisti inhoten: Kuoli pois. Kaupungissa lääkärit leikkelivät suuta; ensin ottivat pois koko kielen, sitten kaivoivat vieläkin syvemmälti. Mutta ei olisi tainnut olla apua, vaikka olisivat leikanneet koko pään yksin tein — anteeksi jumalattomat puheeni!

Miten hän itse siitä…?

Kertovat olleen paatunut kuin pakana viimeiseen asti. Ei niin, että olisi vain nauranut ja ivaillut vaaraa ja ollut kovaa poikaa, ei, puiden nyrkkiä ja kiukkuisen näköisenä makasi eikä tahtonut hellittää tästä maailmasta. Kauan sentään kestikin, mutta lopulta sentään kuolema pääsi voitolle. Se sairaus tuli tavattomasti maksamaan, ihmiset hokevat, että vaimon muka oli pakko pantata tila rakennuksineen päivineen. Kuka sitä olisi uskonut, kun mies oli niin rikas ja kasannut niin paljon kokoon! Mutta niin käy: Sinä tyhmä, tänä yönä sinun sielusi vaaditaan sinulta pois; kenelle sitten joutuu se, minkä sinä olet hankkinut? Kyllä hänen täytyi ymmärtää sen taudin olevan kuolemaksi, mutta hän kiukuissaan huusi ja takoi nyrkillään vuoteen laitaa, kun hänelle tuotiin lientä syötäväksi. Ei hän enää ollut ihminen eikä mikään; ihan puistattaa kun vain ajatteleekin sitä surkeutta.

Tapasin sattumalta vanhan kaverin täällä nyt tänä iltana. Hänen nimensä on August.

Niin, August on joskus käynyt täällä ja puhunut sinustakin. Hänellä on ihan eri komeat suuvehkeet.

Hänellä on kultainen hammastarha…. kummatkin pohjan puolesta samasta pitäjästä. Siinä onkin oikein reima mies, on liikkunut laajalti tässä maailmassa.

Kyllä hän on kertonut matkoistaan vaikka kuinka paljon. Väittävät vain hänen olevan kovin arka vesillä.

Augustko arka vesillä? Eipä hän silloin olisi purjehtinut kaikilla suurilla merillä ja maailman ympäri! Mutta hän on arka pienessä veneessä, joka ui matalassa, melkein veden rajassa. Se johtuu siitä, että hän on ollut niin usein merihädässä ja pelastunut laivaveneeseen haikalojen ja merileijonien ja merikäärmeiden kidasta.

Niin, no, enhän minä muuta kuin mitä olen muilta kuullut, myönteli eukko sävyisästi.

Edevart selitti kiivaasti: Silkkaa valhetta alusta loppuun, mitä olet siitä kuullut. Pistäpäs hänet laivan kannelle, niin saadaan nähdä, onko se mies arkalasta kotoisin! Itse olen ollut hänen kanssaan jahdissa ja nähnyt tuulet jos tuiskutkin.

Kuuluu olevan oikea mestari hanuria soittamaan, parempi kuin kukaan täkäläisistä, vielä parempi kuin Haakon Doppenkaan aikoinaan. Mutta häntä ei saa millään soittamaan. Yhden ainoan kerran saivat.

Vai parempi kuin Haakon! huudahti Edevart kohauttaen halveksivasti hartioitaan. Ei Haakonin huoli yrittääkään rinnalle. Augustin soitto on kuin puhdasta noituutta.

Niin, Haakon Doppen! Niin! tuumi eukko muistoihinsa vaipuneena. Ei kai hänenkään kätkyensä ääressä ollut laulettu… Niin mitä sitten?

Ka, hänen kohtaloaan, koko elämäänsä. Täällä hänen kävi hullusti, Amerikkaan mentyään mies karkasi vaimonsa ja lastensa luota, eikä hänestä ole sen koommin kuulunut mitään.

Eikö häntä ole löytynyt?

Ei koskaan. Pitävät häntä kuolleena. Vaimo on hänestä erossa, niin että voisi vaikka mennä uusiin naimisiin, kenen kanssa vain tahtoo.

Edevart hätkähti: Mistä sinä sen tiedät? Onko hän kirjoittanut?

Amerikasta palanneet sitä kertovat. Anders Vaade puhuu siitä, Lorensen samoin, se on kaikkien tiedossa. Oikeus julisti vaimon vapaaksi miehestään. Sielläpäin tuntuu olevan semmoinen tapa. On Lovise Magretelläkin ollut risti siitä miehestään, se kun istui tiilenpäitä lukemassa ja ties missä. Hänellä on kolme lasta, mutta kaksi vanhempaa ovat jo aikuisia. Hänelle tuntuu kuuluvan vain hyvää.

Edevartia alkoi epäilyttää, että kunhan ei tynnyrintekijän eukko vain hänen mielikseen kertoisi kaikkia noita juttuja. Eukko tiesi hänen asuneen Lovise Magreten luona, tiesi hänen tappelunsa Haakonin kanssa; varmaan hän tiesi senkin, mistä aviopari oli saanut matkarahat. Edevartin täytyi pitää varansa, niin että hän vastasi välinpitämättömästi: Olen tässä aikeissa pistäytyä Doppenissa; olisi oikein hyvä, jos Haakon tai hänen vaimonsa tulisi lunastamaan tilansa takaisin.

Sehän on totta, tunsit heidät hyvin, oli eukko nyt ykskaks muistavinaan. Olinpa minäkin koko kananpää, kun ei ennen johtunut mieleeni. Aiotko myydä tilan?

Vaikkapa myisinkin, jos niikseen on. Olen asettunut sinne kotipuoleen, minulla on siellä oma kauppa.

Vai Doppeniin olet matkalla?

Niin, vähän katsastamaan paikkoja ja kohentelemaan ja korjailemaan, jos vaikka ikkunaruutuja olisi särkynyt. En ole käynyt siellä moneen vuoteen.

<tb>

Edevartin oli vähän ilkeä päästä pujahtamaan rakennusten lomitse kenenkään näkemättä. Ei enää haluttanut tavata taloudenhoitajatar Ellingseniä, ei jäädä tämän kanssa puheisiinkaan, ei hän huolinut heti mennä tapaamaan leipuriakaan, vanhaa huonetoveriaan. Kaupassakaan ei voinut olla täysin turvassa, sillä siellä saattoi tavata ukko Knoffin, ja ehkä tämä taas pyytäisi asumaan heidän taloonsa, mistä hänen kuitenkin täytyisi kieltäytyä. Edevartilla oli hommaa, oikein tärkeä tehtävä olikin suoritettavana. Hänen piti panna Doppenissa kaikki järjestykseen niin ulkona kuin sisässäkin, niin että tarvitsi kaupasta yhtä ja toista; keittiökapineita, tuoleja, vuodevaatteita; mahtaisivatkohan rahatkaan riittää kaikkeen? Edevart kyseli Romeota. Tämä ei ollut juuri sillä hetkellä tavattavissa. Lorensen tervehti ystävällisesti ja haasteli mielellään Edevartin kanssa. Siinä tuo myyjien vanhin siis oli taas, lähdettyään kotimaastaan vuosia sitten ja koettuaan tuulensa ja tuiskunsakin vieraalla mantereella, mutta eipä tuntunut vieläkään saaneen tarpeekseen. — Eikö tuntunut mukavalta olla jälleen kotona? — Kyllä niinkin, eipähän se ollut hullumpaakaan. Mutta ei hän panisi vastaan, vaikka olisi lähdettävä takaisin Amerikkaan, sillä se oli sentään suurenmoinen maa! — Miksi hän sitten oli tullut takaisin? — Hm, ihmisen tekee mieli matkustella ja katsella ympärilleen. Entä mitä Edevart täällä…? — Edevartilla oli täälläpäin pikku tila, jota hän oli aikonut pistäytyä katsomassa. — Mutta eikö Edevartilla ollut pohjoisessa päin kotipuolessa myöskin oma tila?

Lorensen ei suinkaan jäänyt vastauksen velkaan. Hän oli tullut takaisin voidakseen sanoa koettaneensa sitäkin, miltä Amerikassa olo tuntuu. Mutta ei ollut ensinkään varma siitä, ettei vielä joskus lähde takaisin. Sillä kotiin paluu ei ollutkaan vastannut odotuksia. Ja monen muun oli käynyt samoin. Kuten tuon Anders Vaadenkin. Tunnetko miehen? Vai et tunne. No niin, olipahan varoissaan oleva mies; vanha isä aikoi luovuttaa talon pojalleen, kuusi lehmää ja hevonen, vähän tukkimetsääkin. Anders tuumii, tuumii, valittelee. Ei, hän ei voi enää viihtyä kotona, täällä on kaikki niin pientä ja ahdasta, hän ei voi tulla täällä toimeen, hän sanoo. Niin asia on. Täällä maanviljelijä käy kaupassa pyytämässä tavaroita velaksi, mutta kun Amerikan farmareilla ei ole rahaa, he vain vievät vehnäkuorman kaupunkiin ja saavat rahaa siitä. Ja miten hyvin he elävätkään! Lämmintä liharuokaa kolmesti päivässä.

Mutta elävätkö he kauemmin kuin me? kuuluu joku kuuntelija kysyvän
Edevartin vieressä.

Lorensen: En osaa sanoa juuri sitäkään. — Mutta paremmin he ainakin elävät.

Millä tavoin paremmin? Onko heillä parempi terveys? Ovatko he iloisempia tai onnellisempia?

Luulisinpä heidän olevan. Hiton hyvää lääkettä pahaan tuuleen, kun voi pistää kätensä housuntaskuun ja vetäistä sieltä kourallisen hyviä hopeataaloja, kun ei tarvitse kaivella liivintaskujaan löytääkseen mahdollisesti vaivaisen neljän killingin lantin.

Hahhahhaa! Kyllä sinä Lorensen osaat maalata! huudahtaa joku naisista.

Lorensen innostuu: Niin se on joka suhteessa; tukkipuita metsässä, vehnää pelloilla, preerialla satoja lehmiä laitumella. Siellä yltäkylläisyys, täällä tulee nipin napin toimeen. Amerikka voi tuhlatakin, sen varat ovat ehtymättömät.

Mutta voiko siellä elää paremmin — ja millä tavoin paremmin? tiukkaa äskeinen parantumaton kuuntelija.

Varmasti paremmin! vastaa Lorensen tylysti. Ajattelehan, joka päivä kakkua, putinkia ja sokeria.

Hm, jos kuka on niin perso makealle, virkkaa äskeinen kuulija härnäillen. Rusinoita, luumuja…

Lorensen alkoi käydä kärsimättömäksi: Kuule, Karel, turha sinun on puhua, kun et itse ole sitä kokenut. Montako lehmää sinulla on?

Kaksi.

Kaksi. No siinä nyt näet. Ja miten iso perhe sinulla on, montako lasta?

Viisi.

Silloin kaikki kaupassa olijat nauramaan, ja Lorensen nauroi kaikkein makeimmin. No on sekin elämää!

Toimeenpahan tulemme, vastasi mies rauhallisesti. Molemmat vanhimmat pojat alkavat jo olla täysikasvuisia. Meillä on vielä monta vuohta. Sitä paitsi meillä on maata; kylvetään ohraa, pannaan perunaa, meillä on punaisia viinimarjapensaita, puuta metsässä ja vettä purossa. Tuvan piipusta nousee savu. Olisiko sitten parempi jättää ne kaikki?

Niin, niin, Karel, sinä olet tyytyväinen osaasi, se on hyvä asia! myönsi Lorensen. Elät ja olet oman pienen kotilahtesi pohjukassa tietämättä tuon taivaallista mistään muusta. Mitäs sinulla on tällä kertaa asiaa?

Pitäisi saada pari talikkoa ja lapio.

Niin, niin. Sinulle tuommoiset kapineet ovat kyllä hyviä. Mutta
Amerikassa kynnetään ja kaivetaan koneilla.

Mutta yhtä asiaa en saa koskaan selville niiden puheista, jotka tietävät kovin paljon suuresta avarasta maailmasta: Ovatko ihmiset siellä tyytyväisempiä kuin täällä?

Johan minä siihen vastasin, virkkoi Lorensen kuin torjuen. Heillä on täysipainoisia hopeatalareita, joilla voivat ostaa kaikkea, mitä mieli tekee, he ovat niin rikkaita. Mutta älä huoli, Karel, kysellä minulta, parasta että möyrit maata oman lahtesi pohjukassa ja käväiset ostamassa täältä kaupasta tavarasi, lapiosi ja talikkosi, niin mekin saamme jotakin myydyksi. Sinä olet hyvä ostaja, kyllä sinä aina ostoksesi maksat.

Mies: Muutamia vuosia sitten naapurin mies myi maansa ja mantunsa ja lähti Amerikkaan vaimoineen, lapsineen. Luuletko sen olleen heille onneksi? En osaa sanoa, mutta olen kuullut yhtä jos toistakin; Haakonhan on hävinnyt teille tietymättömille.

Tuossa on nyt uusi naapurisi, virkkoi Lorensen viitaten Edevartiin.
Tämä mies juuri Doppenin osti.

Mies tervehti Edevartia kädestä pitäen sanoen: Ei, mutta — miten en tullut katsoneeksi sen tarkemmin, etten tuntenut sinua? Muistaakseni seisoit ennen aikaan täällä kaupassa tiskin takana?

Olinhan minä täällä aikoinani, mutisi Edevart. Mies jatkoi: Soudin tässä muuanna sunnuntaina Doppenissa lainaamassa rautakankeasi. Ettet vain pane pahaksesi?

Mitäpä minä siitä.

No niin minäkin ajattelin. Kanki oli siellä joutilaana ja koko tila oli autio, ja silloin tuumin, että ehkä uskaltaisin lainata sitä hiukan, oli väännettävä muutamia kiviä. Mutta pidän sitä varovasti ja tuon sen vanhaan paikkaansa takaisin. Mutta olipa mukavaa, että minun piti yhdyttää sinut juuri tänä päivänä!

Edevart kertoi olevansa juuri matkalla Doppeniin ja kyseli, millaiselta siellä oikein näytti. — Eipä juuri miltään, kuului vastaus, ei juuri kehuttavalta; pellot kesantona ihan niinkuin ennen Haakonin aikoinakin, yhtä ja toista paikkaa olisi kohennettava. Mies ei ollut tahtonut liiaksi nuuskia toisen taloa, mutta — tuulet ja sateet näyttivät tehneen vähän vahinkoa.

Ei kuulu sitten olevan ihan samanlaista kuin kotona, tuumi Edevart kerskaillen. Minulla on kotona valkoisiksi maalatut rakennukset ja oma kauppa. Pääsenkö, Karel, sinne sinun matkassasi?

Soudan sinut rautakangen vuokrasta omaan rantaasi ja sanon vielä suuret kiitokset.

Lorensen alkoi jälleen valistaa kuulijoitaan: Siitä Haakon Doppenin häviämisestä puhuen… Amerikka on suuri maa, kokonainen maanosa, sinne voi jo muutama mies hävitä kuin tina tuhkaan. Itsekin olin Yhdysvalloissa monessa kaupungissa, en saanut rauhaa kauan yhdessä paikassa. Mutta oliko Haakon sen kummempi täällä ollessaankaan? Täällä hän viipyi poissa vuosikausia, siellä hävisi myötämöisin. Mutta siitä ei ollut vaimolle eikä lapsille ainakaan vahinkoa, pikemminkin hyötyä. He elävät hyvästi, oikein pulskasti elävätkin, lyövät rahaa kasaan ja ovat nyt rikkaita ihmisiä. Siinä on tavattoman näppärä vaimoihminen, heti tottui uusiin oloihin, matkusti kaupungista kaupunkiin ja tutki, missä oli paras olla. Mikä apu tai autuus siitä olisi lähtenyt, että olisi iät kaiket istunut Doppenissa kankaita kutomassa? Ei kestänytkään paria vuotta kauempaa, ennen kuin pääsi eroon miehestään. Ja olipa Haakon hengissä tai ei, joka tapauksessa se oli hänelle oikein!

<tb>

Koittivat työteliäät, raskaat päivät.

Edevart oli tottumaton työhön ja raadantaan, niin että koko ruumis oli hellä, kuin piesty. Hän ei ollut suinkaan tekijä talouspuuhissa; ruoan hän kyllä sai miten kuten valmistetuksi, mutta ruoka-ajoista hän ei tullut pitäneeksi lukua. Ne olivat aivan sattuman varassa. Hän ei muistanut ruokaa olevan olemassakaan, ennen kuin oli niin nälkä että koko ruumis rupesi vapisemaan.

Mutta jonkin ajan kuluttua alkujännitys lauhtui, ja Edevart järjesti elämänsä ja olonsa viisaammin. Hän käsitti, ettei kannata ajatella eikä kuvitella mitään; Lovise Magrete ei tule, tuskin on matkallakaan. Mitäpä varmaa Edevart olisi tiennyt, kirjeitäkään ei enää kuulunut. Hän pani uudet ruudut särkyneiden tilalle, pesi ja huosi tuvan ja keittiön, korjaili ovia, jotka riippua retkottivat vinossa saranoillaan, korjasi kattoa ja laudoitusta. Hänellä ei ollut suinkaan peukalo keskellä kämmentä, hän teki hyvää jälkeä. Hän siveli tuvan ovet ja ikkunanpielet valkoisiksi ja siivosi huolellisesti pihan ja koko ympäristön. Karel auttoi häntä vääntämään suuret kivet niitystä ja pelloista.

Etkö aiokaan kylvää? Täällä on lantaa moneenkin peltoon. En tiedä oikein. Tai mikäpä siinä! Edevart käänsi kohtalaisen peltosaran ja kylvi. Hän käänsi toisenkin saran, lannoitti sen ja pani siihen perunaa. Hän ei ollut koskaan ennen ollut maanviljelijänä, mutta hänessä oli kuitenkin oikean maanmöyrijän perua Poldenista, lapsuudenkodista.

Nyt oli kaikki valmista. Helluntai oli ohi, kesä itse teki nyt työtään hänen pelloillaan ja niityillään.

Edevart pistäytyi usein naapurissa. Karel ja hänen vaimonsa olivat sopuisaa väkeä; heidän kanssaan oli mukava puhella, ja he auttoivat, missä vain voivat. Heidän paikkansa oli samanlainen kuin muutkin rannikon lahdenpohjukoissa sijaitsevat talot: pellot ja niityt rantaan saakka, rakennukset rinteessä ja metsät ja takamaat rakennusten takana. Täällä ei ollut koskea kuten Doppenissa, ei sen pauhua ja kohinaa. Doppenissa oli kauniimpaa.

Edevart kirjoitti kotiin tiedustellen, oliko hänelle tullut kirjettä. Hän saikin muutamia, mutta ne olivat kauppiailta tms., Amerikasta ei ollut ainoaakaan. Sisaret lähettivät hänelle kaupasta kertyneet rahat ja tiedustelivat, eikö hän aikonut kohta tulla takaisin kotiin. Uutisia sisaret tiesivät kertoa, että Ezra oli nyt saanut navettaansa yliset ja ostanut Ytrepoldenista lehmän, jonka nimi oli Ruusunkukka. Ezra oli varmaan aikeissa mennä piakkoin naimisiin, vähääkään vastaväitteistä välittämättä.

Mutta kenen kanssa Ezra aikoi mennä naimisiin, siitä sisaret eivät kirjoittaneet sanaakaan. Siihen Hosea oli liian ujo.

Edevart tunsi itsensä orvoksi ja kodittomaksi. Hän souti vuoroin naapuriin, vuoroin laiva-asemalle Knoffin, tynnyrintekijän, leipurin ja Augustin puheille. Mitä tehdä, mihin ryhtyä? Doppenissa ohra oli jo putkella, peruna isolla taimella. Pellot ja niityt vihannoivat, mutta Lovise Magretea ei kuulunut. Kuva ei ollut hänen itsensä veroinen.

Kerran sunnuntaipäivänä Edevart tahtoi Augustin mukaansa laivuri Norem vainajan talolle, mutta August ei voinut lähteä, sillä hän odotti pohjoiseen menevää postilaivaa, jolloin laiturilla saattoi olla työtä. Edevart oli kyllästynyt odottamiseen, joten hän palasi nyreänä takaisin. Hän ei tohtinut asettua yhä uudestaan tähystelemään sillalle, sillä muutamat jo alkoivat arvailla, mahtoiko hän odottaa jotakuta ja ketä sitten. Eikä Lovise Magrete kai tullut silläkään kerralla; ja jos hän tulisi, niin hän toki odottaisi Edevartia. Edevart tahtoi käväistä Norem vainajan talossa tervehtimässä leskeä ja lapsia; näistä varmaankin alkoi tuntua oudolta, kun hän ei ollenkaan näyttänyt silmiään.

Matka vei aikansa, ja hyvän aikaa kesti myös lesken kanssa jutteleminen ja hänen kaikkien vastoinkäymistensä kuuleminen. Leski asui heidän vanhassa talossaan; kaksi poikaa oli Amerikassa, josta he lähettivät hänelle rahaa korkoihin ja lyhennyksiin. Kolmas poika oli kotona, mutta oli alkanut puhella, että heidän pitäisi myydä talo ja matkustaa kummankin Amerikkaan toisten poikien jäljestä. Mitä Edevart tuumi asiasta? Leski oli vanha; sekä pitkä matka että siinä tapauksessa vieraassa maassa odottava outo elämä pelottivat.

Palatessaan Norem vainajan kodista Edevart kuuli höyrylaivan vihellyksen. Hän ei uskaltanut toivoa suuriakaan, mutta tunsi sentään käyvänsä levottomaksi ja joudutti askeliaan. Aivan niin, laiva laski laituriin, lastia ja matkakapineita purettiin maihin, August uurasti niiden kimpussa. Hieman kauempana näkyi joku naishenkilö pitelemässä kädestä pientä tyttöä. August höristi korviaan. He puhuvat englantia, hän virkkoi lähtien maleksimaan siltaa pitkin. Augustin piti tietenkin saada näyttää, että hänkin osasi englantia. Hetken perästä Edevart näki naisen ja lapsen tulevan häntä kohti; hänen silmiensä eteen kohosi kuin usvaa, hän sai naisen kädet omiinsa, näki hymyn ja ilon loistavan tämän kasvoista ja kuuli hänen sanansa kuin jostakin kaukaa.

Myöhemmin vasta hän tuli panneeksi merkille, ettei nainen ollut edes sanonut hyvästiä miehelle, jonka kanssa juuri oli puhellut.

Lovise Magrete kysyi, millä keinoin he pääsevät kotiin? — Veneellä, vastasi Edevart. — Vai niin, vai on sinulla vene, sepä mainiota! Lovise Magrete katseli matkatavaroitaan, osoittaen mitä kuului hänelle, ja Edevart pisti kummatkin matkalaukut päälekkäin ja kantoi ne yhtaikaa veneeseen. Katso, miten väkevä mies hän on! kuului äiti sanovan pikkutytölleen.

Edevart riisui takkinsa ja souti paitahihasillaan vilkuillen koko ajan varkain Lovise Magreteen ja kuunnellen, mitä tämä sanoi, ja vastaten tämän kysymyksiin. Hän tunsi itsensä kovin kömpelöksi ja mielensä liikuttuneeksi. Mutta eihän käynyt päinsä istua siinä syvän mielenliikutuksen vallassa ja soutaa samalla.

Tämä tässä on Haabjørg, josta silloin kirjoitin. Hän puhuu norjaa yhtä hyvästi kuin minäkin, harjoittelimme yhdessä ja opetimme pitkän aikaa toisiamme ennen lähtöä. Oli ihmeen reipas koko matkan, merikipeänä vain parina ensimmäisenä päivänä, mutta sitten alkoi kävellä ympäri koko laivan ja tuli hyväksi ystäväksi kaikkien kanssa. Nukutko sinä, Haabjørg? Näetkö noita suuria valkoisia lintuja? Ne ovat lokkeja. Tunnen taas niiden kimeän kirkunan, ne ovat ihmeen kauniita; taitavat puhella keskenään. Oletko, Edevart, odottanut jo kauan? En tahtonut kirjoittaa enää uutta kirjettä enkä sähköttääkään, vaan tulla ilman — niin, kuinka sanoisinkaan, tulla äkkiarvaamatta. Kuinka suuri ja komea sinä olet! hän huudahti äkkiä, niin että Edevartin täytyi luoda katseensa veneenpohjaan ja pudistaa hymyillen päätään. Lovise Magretekin näytti samassa nolostuvan omista sanoistaan.

Niin, minä olen vanhennut paljon, monta, monta vuotta, sanoi Lovise Magrete vihdoin. En uskalla sitä ajatellakaan. Tiedätkös, en voi saada päähäni, että nyt puhelen sinun kanssasi. Minusta tämä kaikki on perin kummallista. Et kai olisi tuntenut minua? Seisoin puhelemassa vanhan tuttavan kanssa ja mainitsin juuri, että olin menossa Doppeniin. Silloin joku laiturilla seisoskellut mies kulki siitä ohi ja sanoi, kuullessaan sanani, samoin englanniksi, missä sinä olit sekä että olit Doppenin omistaja. Mutta et tainnut tuntea minua heti ensi näkemältä?

Tunsinhan toki. Sainhan valokuvasi.

Lovise Magrete: Valokuvani, niin — mutta se on otettu monta vuotta sitten. En uskaltanut lähettää uudempaa, sillä nyt olen vielä rumempi kuin silloin.

Edevart pudisti taas päätään hymyillen kuin olisi kuullut suurimman valheen koko elämänsä aikana.

Vielä rumempi, toisti Lovise Magrete.

Älä viitsi puhua noin, pyysi Edevart.

Tietenkään Lovise Magrete ei ollut sama kuin ennen, mutta eihän Edevart itsekään ollut sama kuin silloin. Lovise Magretella oli hattu päässä, hän oli muutoinkin pukeutunut herraskaisesti. Hänellä oli pitkät, hienot nauhakengät, joiden kärjet olivat kiiltonahkaa; kaulassa oli silkkihuivi, hihansuissa valkoiset kalvosimet, mikä kaikki teki hänet hieman vieraan näköiseksi. Kasvot olivat muutamia vuosia vanhemmat, ja matkan rasituksetkin lienevät jättäneet niihin jälkensä. Mutta entä sitten? Mitä se merkitsi? Ei mitään, ei kerrassaan mitään! Lovise Magrete oli ihastuttava, hän puheli lempeästi ja välittömästi, hänen puheensa oli kuin laulua. Uusi suuri rakkaus ja ilo tuntuivat valtaavan Edevartin sisimmän olemuksen. Hän oli saanut takaisin Lovise Magreten, rakastetun, ensimmäisen suudelman, ensimmäisen syleilyn. Ja oli vielä lämmin, ihana kesäkuun ilta.

Saattoiko tosiaan uskoa, että Lovise Magrete muisti kaiken, mikä kerran oli ollut heidän välillään, ja kuitenkin katsoi Edevartiin noin vapaasti ja avoimesti? Edevart oli hiukan kuin neuvoton, hän ei tuntenut itseään yhtä syyttömäksi, vaan istui pää riipuksissa eikä oikein tiennyt, miten olla. Taas hänen mieleensä juolahti, kuten monen monesti viime vuosien kuluessa, että hän oli voinut silloin — nuoruuden kokemattomuudessaan — menetellä hyvinkin kömpelösti ja taitamattomasti, niin että mitähän Lovise Magrete oli mahtanut ajatella hänestä koko tänä pitkänä aikana! Tämä alkoi käydä aivan sietämättömäksi. Tokkohan hän nytkään, tälläkään hetkellä, istui kunnollisesti soututeljolla? Ettei vain istunut jalat liiaksi harallaan tai soutaa riuhtonut liian hätäisesti? Edevart ei tahtonut mitenkään liioitella eikä antaa toiselle hymyilemisen aihetta.

Lovise Magreten oli varmastikin helpompi kuin Edevartin, hän tuntui luontevammalta ja välinpitämättömältä. Edevartin ottaessa palavissaan hatun päästään tämä virkkoi, kuin ei mitään olisi tapahtunut. Kunpa saisin tukistaa sinua vähän! Edevart ei uskaltanut yhtyä pilantekoon Lovise Magreten kehuessa hänen tuuheaa tukkaansa, vaan vastasi leikkisästi: Tahtoisitko tukistaa minua? — Melkeinpä vain!

Pikkutyttö, Haabjørg, jolla myös oli hattu ja kaupunkilaisvaatteet, loikoi veneessä antaen kätensä viistää vettä. Se oli hauskaa, se oli hänelle aivan uutta, kun vuonon lämmin pintavesi siivilöityi sormien lomitse. Muuten aika älykäs ihmistaimi, kyseli, oliko täällä kaloja, oliko isojakin, miten isoja? Lapsi sai suureksi riemukseen käteensä liuskameduusan. Se polttaa! varoitti Edevart äitiä. Ja äiti huuhtoi kiireesti lapsen kättä varoitellen: Saat nähdä sellaisia kotirannassakin, mutta et saa koskaan ottaa niitä käteesi. — Miksi en saa? — Ne polttavat, sormiasi rupeaa kirvelemään. — Mikä noiden elukoiden nimi on? — Niin, miksi niitä sanotaankaan? kysyi Lovise Magrete vuorostaan. — Ne ovat sellaisia merinilviäisiä, eivät kylläkään kaloja, mutta nekin elävät, ovat eläimiä. — Ne elävät ja ovat eläimiä, toisti äiti lapselleen antaen Edevartin opettaa heitä kumpaakin. — Liuskameduusa! hän huudahti sitten äkkiä. Sanoimme niitä täällä liuskameduusoiksi.

Äänettömyys.

Eikö Haabjørg ole aika iso ikäisekseen? kysyi Lovise Magrete.

On kyllä.

Edevart painoi katseensa veneen pohjaan

Ja niin riski ja vilkas lapsi! Älä luule, että hän aina on niin hiljainen kuin nyt.

Eipä tietenkään.

Ei toki. Ja lukee jo sisältä ja kirjoittaa kirjaimia. Meillä on mukana vähän lukemistakin, se on painettu sellaisilla kirjaimilla, joita käytetään siellä lännen puolessa. Hän laulaakin. Etkö laulaisi vähän, Haabjørg?

Huomenna, vastasi lapsi kuin valittaen.

Niin, olet väsyksissä, saat nukkua äidin kanssa.

Edevart: Niin, olen pannut hänenkin vuoteensa kuntoon.

Mitä kaikkea oletkaan tehnyt — sinähän olet verraton mies!

Lapsensänky oli siellä ennestään, huomautti Edevart.

Niin sänky, mutta vuodevaatteet ja kaikki muu? Sinä ajattelet kaikkea. Mutta sen parempi, hän ei ole tottunut nukkumaan minun kanssani samassa vuoteessa. Enkä minäkään hänen kanssaan… Ja Lovise Magreten huulilla leikki merkillinen hymy. Jaha, tuossa siis on Karelin talo, hän oli lähin naapuri. Poikkesin usein heillä mennessäni kylään maata myöten. Oletko sinä Edevart käynyt siellä?

Olen montakin kertaa. Olen myös sopinut kaikesta Karelin ja hänen vaimonsa kanssa — täytyyhän minun toki hommata ruokaa sellaisille vieraille kuin te.

Meillä on vähän evästä mukana. Mitä olet puhunut heille?

Että syötte heillä tänään illallista.

Täälläkö? Ei, ei!

Lapsi saisi täällä maitoa.

Ei hän ole erikoisemmin tottunut saamaan maitoa. Ei, mennään kotiin yhtä kyytiä. Sinulla on varmasti tarpeeksi ruokaa meille.

On kyllä, minkälaista on, Edevart selitti hymyillen. Olen ostanut teidän varallenne ruokaa useitakin kertoja, mutta se uhkasi aina pilaantua, niin että minun itseni täytyi syödä kaikki suuhuni.

Lovise Magrete hymyili hänkin, mutta samassa hän virkkoi säälien: Voi raukkaa!

Edevart sanoi torjuen: En minä sitä tarkoittanut. Ja huomenna haen uutta.

Sinulla ei siis ole lehmää? Eikä muitakaan elukoita?

Ei ole.

Niin, ethän asukaan täällä, niinhän kirjoitit. Heitit vain rahasi meille, etkä itse edes asu Doppenissa. Voi kuinka surullista kaikki on.

Edevart virkkoi nolona ja kärtyisästi: Viitsitkin kaikkea…!

Ja nyt olet pitkät ajat vain oleillut täällä voidaksesi näyttää minulle tietä takaisin kotiini.

Edevart piteli airoja koholla ilmassa uhaten: Jos vielä puhut tuolla tavalla, en pistä enää airoja veteen! Mies suuttui, kuului Haabjørg kuiskaavan. Äiti hymyili selittäen, ettei mies suinkaan ollut suutuksissaan, vaan kiltti, ihan liian kiltti. Nyt — nyt alkaa kosken kohina kuulua, nyt ollaan kohta perillä.

Koski? Mikä se on? Tuo sana oli Haabjørgille outo ja tuntematon.

Iso joki, joka putoaa jyrkkää seinää alaspäin, paljon vettä ja paljon valkoista vaahtoa. Voi, se on niin kaunista, saat uskoa! Mennään huomenna sitä katsomaan… Heidän ehdittyään lahdenpohjukkaan ja rakennusten ilmestyessä näkyviin Lovise Magrete huudahti: Voi kuinka pientä kaikki onkaan! Hän pudisti päätään tuijottaen tuijottamasta päästyäänkin. Tännekö…? kysyi Haabjørg.

Niin. Voi kuinka pientä kaikki onkaan! Hyvä Luoja, kuinka hauska on nähdä taas kaikkea! Tuossa on kaikki vanhalla paikallaan. Ja Lovise Magrete luetteli kuin ulkomuistista: Tuparakennus, navetta, heinälato, halkovaja, pesulaituri, niityt. Mutta nyt ne ovat peltona? Niin, vastasi Edevart. Vähän ohraa ja perunaa. Täällä minä kävelin rakennusten väliä toimitellen töitäni ja tietämättä muusta mitään, katselin tuntureille, katsoin taivasta, tuijotin lahdelle, hoitelin elukoita, tein kaikkea, mihin olin tottunut. Päivät kuluivat. Kuuletko kosken kohinaa, Haabjørg? Se pauhaa… Täällä on kaunista, sanoi Haabjørg. Äiti kietaisi käsivartensa lapsen ympärille huudahtaen kiihkeästi: Vai niin sinusta tuntuu? Niin, niin, kyllä täällä on kaunista!

Ja koko ajan kiivetessään rantatietä tupaan Lovise Magrete muisteli pieniä muistojaan, väliin kyynelet silmissään, väliin taas hymyillen: Tässä juuri sain tikun jalkaani. Olin silloin kahdenkymmenen ikäinen ja niin notkea, että vedin tikun pois hampaillani. —

Miehestä ei sanaakaan.

V

Keskiyöllä seisoo Haabjørg keskellä pihamaata, huutaa äitiään. Lapsi on herännyt vieraan katon alla ja tuntenut olonsa oudoksi, niin että on kipaissut pihalle. Nyt hän seisoo paljaan taivaan alla valkoisessa yöpaidassaan, joka ulottuu nilkkoihin asti. Muuta hänellä ei olekaan yllään, kaste kostuttaa paljaita jalkoja. Ulkona on sinertävä hämy, pohjolan kesäyö.

Äiti!

Niin! tämä vastaa heinäladosta. Mene takaisin vuoteeseesi, lapsi, tulen heti! ja Lovise Magrete sukaisee kiireesti vaatetta päälleen ja tempaisee loput kainaloonsa.

Edevart huomaa ensin vähän nolostuen, ettei hänellä ole paljonkaan yllään. Mutta samassa toisen ujostelemattomuus tarttuu häneenkin, ja hän suutelee Lovise Magretea puristaen tämän syleilyynsä.

Lovise Magrete hymyilee kuin hurmiossa:

Rakastan sinua niin — — —

Äiti! kuuluu valittava ääni kutsuvan pihalta.

Hyvä Jumala, yhäkö se lapsi on siellä? kuiskaa Lovise Magrete lähtien kiireesti.

Aamulla varhain Edevart soutaa noutamaan ruokatavaroita. Hän palaa takaisin aamupäivällä tuoden tullessaan kaiken maailman hyvyydet: on sekä tuoretta ja höystettyä että suolattua ruokaa. Lovise Magrete on taas ihastuksissaan purkaessaan kaiken kääreistään, kiittää Edevartia ja huutaa Haabjørginkin katsomaan.

Edevart on ylpeä kiitoksista, mutta virkkaa sentään hiukan ujona: Eihän tämä ole mitään siihen verrattuna, mihin te olette tottuneet.

Niin, mutta täällä kotona en ole koskaan saanut mitään näin kallista ja näin hyvää! vastaa Lovise Magrete samalla hermostuneesti itkien. Rinkilöitä, varikoista, vuohenjuustoa, ei maailmassa! Koko tänä aikana en ole saanut maistaa vuohenjuustoa, niin että voit itse arvata… Viimeksi sain sitä Karellissa; meillä itsellämme ei ollut sellaisia herkkuja, olimme niin köyhiä. Lapsilla ja minulla ei ollut juuri mitään, emme aina saaneet edes kylliksi syödäksemme. Voit kuvitella… Miten monet muistot ovat tänäkin aamupäivänä johtuneet mieleen! sanoo Lovise Magrete yhä itkien.

No, Haabjørg, joko olet nähnyt kosken? kysäisee Edevart keskeyttäen.

Ei, odotimme sinua, vastaa Lovise Magrete, ajattelin että tulisit ehkä mielelläsi mukaan. Mutta nyt minun pitää ruveta laittamaan ruokaa, hän sanoo samassa, pyyhkien silmänsä. Lähdetään koskelle iltapuolella.

Edevart lähtee lapsen kanssa rantaan. Edevartista tuntuu kovin omituiselta. Jollei tarvitsisi pelätä, että Lovise Magrete voisi nähdä ikkunasta, hänen tekisi mieli istuutua kivelle ja ottaa lapsi syliinsä ja puhuttaa tätä hiukan. Sievä pikku tyttö, siniset silmät ja paksu palmikko. He löytävät näkinkenkiä ja pieniä simpukoita. Ne ovat Haabjørgille uusia ja outoja ja merkillisiä aarteita. Tyttö on riemuissaan ja pitää niitä äidin sormuksia kauniimpina.

Onko äidillä sormuksia?

On toki! Etkö nähnyt? Kaksi kappaletta, toisessa on helmi. Mutta nämä ovat vieläkin kauniimpia. Lapsi pyytää Edevartia auttamaan näkinkenkien ja simpukankuorien etsinnässä, jotta niitä tulee oikein paljon. Haabjørg vie ne kotiin helmassaan, sitten huuhtoo hiekan pois, jotta niistä tulee oikein puhtaita ja kauniita. Entä mitä sitten teet niillä?

Saatpa nähdä! Ja lapsen pieni pää nyökyttää merkitsevästi, niin että varmasti Edevart saa vielä nähdä jotakin ihmeellistä.

Kerrassaan mukava, näppärä ihmistaimi. Edevartilla oli oikein hauskaa hänen kanssaan. Edevart asettaa niin, ettei heitä näe tuvasta. He ovat valkoisella rantahietikolla, Haabjørg piirtää touhuissaan huolellisesti suuren nelikulmion, jonka sitten jakaa pienempiin erisuuruisiin neliöihin.

Mitä tuosta tulee? kysyy Edevart.

Etkö sinä näe? Talo!

Edevart istuutuu kivelle ja koettaa saada lapsen luokseen. Hän tahtoisi tytön syliinsä puhellakseen tämän kanssa. Hänen povessaan liikkuu jotakin omituista, jotakin hellää ja suloista. Ehkäpä lapsi voisi sanoa senkin, mistä äiti oli saanut sormukset?

Mutta Haabjørg ei jouda tulla. Ei, hän on niin touhuissaan, että päästää simpukankuoret ja näkinkengätkin varisemaan helmastaan ja jättää ne virumaan hietikolle. Odota sinä tässä, kunnes minä haen tuvasta nuken ja pienen nukenpojan ja sanon: Tässä on äiti ja lapsi, nyt teille tulee oikein hauskaa! Mikä äidin nimi on?

Amerikassa häntä sanottiin rouva Puckiksi. Mutta täällä en oikein tiedä. Entä pojan nimi? Johnny.

Mutta mitä sinä niitä tänne…?

Tännekö? Niiden pitää päästä istumaan omaan taloonsa niin että niillä on oikein mukavaa. Siksi minä tämän talon teinkin. Tässä on olohuone — olkaa hyvä, rouva Puck, käykää sisään! Ja tässä on sinun kotisi, Johnny, istuudu sinä sohvaan! Odottakaa hiukan, rouva Puck! Unohdin makuuhuoneen. Haabjørg piirtää makuuhuoneen tavattoman syvämietteisen näköisenä. Mutta missäs keittiö on?

Tässä, missäs muualla? Luulit kai, että minä olin unohtanut senkin, mutta enpäs ollutkaan. No niin, nyt menen rantaan huuhtomaan kaikki näkinkengät. Tuletko mukaan?

He menevät rantaan, kaivavat hiekan pois näkinkengistä ja simpukankuorista, sitten huuhtovat ne. Se työ vie aikaa, eikä Edevart saa lasta istuutumaan syliinsä. Tämä ei mitenkään jouda.

Lovise Magrete kutsuu vihdoin päivälliselle, ja silloin heidän on jätettävä työnsä. Edevart kerää näkinkengät ja simpukankuoret ja kantaa ne ylemmäs rantapenkerelle.

Miksi teet noin? kysyy lapsi ihmetellen.

Muuten vuoksi vie.

Vuoksi?

Niin, kun meri kasvaa ja nousee rannoille. Ota nuket mukaan kotiin!

Kasvaako meri? Elääkö se?

Ei se elä. Se kasvaa vain kerran päivässä ja samoin kerran yössä. Se on sellaista, etten osaa selittää sen paremmin. Se nousee rannoille korkealle.

Miten ylös se nousee?

Haabjørg kyselee kyselemistään koko ajan heidän kiivetessään polkua taloon.

Syödään päivällistä, pestään astiat ja lähdetään sitten koskelle. Se on metsän takana, sinne päästään kapeita, mutkittelevia karjanpolkuja. Haabjørg juoksee edellä poiketen vuoroin oikealle, vuoroin vasemmalle puiden väliin. Lapsi on malttamaton ja odotuksen kiihkossa. Äidin täytyy väliin huutaa hänet takaisin tielle.

Kumpaa meistä hän enemmän muistuttaa? kysyy Lovise Magrete.

Edevart painaa nolona katseensa maahan. Poldenissa ei ollut tapana puhua semmoisista asioista vanhempien kesken, jotka eivät olleet naimisissa keskenään. Edevart ei ollut tottunut siihen, mutta nyt hänen oli pakostakin vastattava jotakin. Niin, eikö muistuttane enemmän äitiään, hän virkkaa lopuksi.

Niin, ehkäpä enemmän minua. Mutta en tiedä, ehkä sentään enemmän sinua.
Sekä silmät että tukka. Hänestä tulee kaunis tyttö.

Edevart tahtoo sotkea pois koko asian ja sanoo: Nyt sinun on heti huudettava hänet tänne luoksesi, sillä muuten hän voi joutua liian lähelle koskea.

Haabjørg! huutaa äiti.

Niin!

Odota!… Mutta eikös koskelle ole vielä hyvän matkaa?

Niin, en tiedä… En ole siellä milloinkaan käynyt.

Lovise Magrete hämmästyy: Mitä? Et kertaakaan käynyt koskella? Niin, niin, eihän tämä ole sinun oma kotisi. Mutta minä tunnen täällä joka kiven, joka mättään. Kaikki on vanhalla paikallaan, mutta näyttää nyt minusta kumman pieneltä, aivan tuntuu kuin kivetkin olisivat kutistuneet kokoon.

Ihmekös se, kun niiden ympärille kasaantuu multaa mätänevistä lehdistä ja oksista! Edevart on kuullut viisaiden ihmisten selittävän sillä tavalla.

Voi olla niinkin. Kas, muurahaispesä on aivan kuollut. Minun aikanani se oli iso.

Edevart selittää taas: Muurahaiset ovat löytäneet sopivamman paikan ja muuttaneet sinne. Välistä voi nähdä suuren joukon muurahaisia metsässä kaukana pesästä. Ne ovat silloin muuttopuuhissa.

Voi olla niin, virkkaa Lovise Magrete ja lähtee jälleen kävelemään. Mutta täällähän ei ole ainoaakaan elukkaa! Täällä aina lampaat juoksivat vastaan, ne tunsivat minut ja kävelivät jäljestä. Mukavia, somia lampaita. Olisivatpa ne nyt täällä!

Edevart: Ei ole mikään ihme saada uusia lampaita entisten tilalle.

Asia niinkuin toinenkin on kovin toisenlaista, vastasi Lovise Magrete. Ja ajatella, ettet ole kertaakaan käynyt koskella! Omalla tilallasi! Kuulostaa siltä, kuin Lovise Magrete tuntisi itsensä hiukan loukkaantuneeksi: Edevart ei ole käynyt katsomassa rahojensa panttia, on pitänyt sitä niin vähäarvoisena! Hän kävelee hetkisen äänetönnä puhjeten sitten sanomaan: Jos olisi minun vallassani, ostaisin sinulta Doppenin takaisin!

Edevart hymyilee: Saathan sinä sen!

Se ei tehnyt asiaa sen paremmaksi. Mutta lopuksi kaikki kuitenkin korjautui: Niinkö vähän välität Doppenista, että olet valmis antamaan sen pois?

Sinulle — kyllä. Ja oltuaan hetkisen varovasti ääneti Edevart rohkenee kysäistä: Etkö luulisi meidän voivan pitää sitä yhdessä?

Lovise Magrete pysähtyy, painaa katseensa maahan ja vastaa hiljaa:
Uskon.

Se oli vapauttava sana. Edevart kietaisee käsivartensa Lovise Magreten vartalolle rakastuneena, kiihkeänä, ja suutelee häntä oitis. Nainen käy levottomaksi, katsoo, missä Haabjørg on, kuiskaa: Lapsi voi nähdä!

Olipa nyt joutavaa, ettei saatu olla kahden!

Siihen Lovise Magrete vastaa hymyillen: Sinä olet yhtä hupsu kuin ennenkin!

He huutavat Haabjørgin luokseen loppumatkaksi. Putouksen partaalla kaikki kolme pysähtyvät. Haabjørg jää katsoa tuijottamaan suu auki, sanomatta sanaakaan. Kukaan ei muuten kuulisikaan puhetta. Kosken pauhu peittää kaikki muut äänet kuulumattomiin, lapsi seisoo ihmetyksestä mykistyneenä, jännittyneenä, ruumis hieman etunojassa. Edevart tarttuu varmuuden vuoksi hänen käteensä.

Koski syöksyy ylhäältä kuin suunnattoman suuresta suppilosta, putoaa pystysuoraan alas, murtuu matkallaan kallionkielekkeisiin ja ryöppyää lopuksi syvyyteen kiehuvana, kuohuvana vaahtona. Kuilusta nousee usvaa, sen pohjalla pauhaa, kohisee, jymisee. Tuntuu aivan kuin ukkonen asustaisi kuilun pohjassa ja jyrisisi ja jymisisi siellä pääsemättä koskaan ylös.

Edevart katsahtaa lapseen. Tämän tukka on aivan kostea. Hän aikoo vetää lasta vähän kauemmaksi, mutta tämä ponnistelee vastaan, pyrkii vain yhäkin lähemmäs kuilun reunaa. Edevartin täytyy hellävaroin väkisinkin pidättää häntä.

Lovise Magrete on pistäytynyt metsään. Edevart on pikku tyttönsä kanssa kahden. Hän ei voi hillitä itseään, vaan silittää hiljalleen lapsen tukkaa ikään kuin osoittaakseen sen käyneen kosteaksi. Lapsi ei välitä siitä. Edevart painaa poskensa tämän poskeen kiinni, ja kun tämä on siinä niin mukavasti, hän suutelee sitä. Tyttönen katsahtaa häneen ja käsittää asian niin, että Edevart tahtoo sillä tavalla oikein pyytämällä pyytää häntä tottelemaan ja tulemaan kiltisti pois. Eikä hän enää vastustele.

He poistuvat muutaman askelen päähän, niin että voivat jälleen puhella keskenään. Eikö se ollut kaunista? Edevart kysyy samaa toistamiseen saamatta vastausta. Kosken näkeminen on varmaan ollut lapselle liian suuri ja väkevä elämys. Edevart näkee Lovise Magreten istuvan mättäällä kädet helmassa. Lapsi juoksee äitinsä luo, ja Edevartia alkaa kovin pelottaa. Hän tuntee aivan kuin herpautuvansa ajatellessaan, että lapsi ehkä kertoo, mitä hän teki. Hän huutaa hoihkaisee rohkaistakseen itseään.

Lovise Magrete nyökkää hymyillen: Haabjørg kertoo sinun häntä suudelleen.

Edevart änkyttää arkana ja punastellen:… pyrki niin lähelle kuilun reunaa, että se oli vaarallista, enkä tiennyt, mitä minun oli tehtävä saadakseni…

Se oli oikein hyvä keino. Selitin sen jo hänellekin.

Kotimatkalla Haabjørg on taas ensimmäisenä, aikaihmiset tulevat jäljestä. He puhelevat jokapäiväisistä asioista, kävelevät hitaasti. Lovise Magrete: Eikö sinulla olekin oikein komea koski? — Onpa niinkin, meillä on oikein komea koski. — En tahtoisi katsoa siihen kauan yhteen menoon, se näyttää kumman autiolta. — Mikä näyttää autiolta? — Koski. Se vain pauhaa ja kuohuu, se tuntui niin oudolta ja ahdistavalta, että mieleni teki ihan itkeä ja lähteä pois teidän luotanne.

Moisesta hämärästä lauseesta Edevart ei ymmärrä mitään, joten hän ei vastaa sanaakaan. Ei hän huomaa sitäkään, että Lovise Magrete ottaa maasta metsätähden ja pistää sen hänen napinreikäänsä. Poldenissa ei tehty niin, hän ei ollut tottunut semmoiseen. Mutta sen hän tuntee väkevästi, että tuo toinen tulee aivan hänen viereensä; tämän kasvot ovat melkein kiinni hänen omissaan, hän tuntee tämän hengityksen. Edevartin läpi hulvahtaa tulikuuma laine, hän sulkee Lovise Magreten syleilyynsä kuin ainoan, kalleimman aarteensa. He huohottavat kumpikin raskaasti. Sitten Lovise Magrete käy jälleen levottomaksi, katsoo, ettei vain Haabjørg satu näkemään.

Illan he puuhailevat kotona. Edevart pilkkoo puita, Lovise Magrete laittaa ruokaa, kattaa pöydän, tulee hakemaan häntä syömään, seisoo siinä nuorena ja kauniina ja puhelee kuin rakastetulleen, kuin miehelleen. Suurenmoinen, verraton hetki! He menevät käsi kädessä tupaan.

Ja illallisen syötyään Haabjørgiä rupeaa nukuttamaan päivän kaikkien puuhien ja touhujen jälkeen. Lapsi menee vuoteeseensa. Aikuiset ovat vapaat…

Niin kului muutama päivä.

<tb>

Koitti toisia, samankaltaisia päiviä. Parin viikon aika kului suuren onnen ja suuren rakkauden lumoissa. Edevart kävi noutamassa ruokaa kauppapaikalta maksaen kaiken käteisellä sisarten lähettämillä rahoilla. Ihanaa laiskurinelämää; Edevart ei osannut parempaa toivoakaan. Hän haki käsiinsä Augustin ja souti tämänkin Doppeniin, jotta hyvä toverikin saisi lausua paikasta painavan mielipiteensä. Niin, tuumi August, on niitä nähty huonompiakin, paljonkin huonompia paikkoja. Olen nähnyt ihmisten asuntoina bambumajoja; ne olivat pyöreitä kuin ympyrä ja katonräystäs oli maahan asti, mutta asuipahan niissäkin ihmisiä. Mutta mitä sinä oikein tällä Doppenilla…? Et voi täällä elättää enempää kuin lehmän tai pari, etkä voi tilaa laajentaakaan.

August tervehti Lovise Magretea ja puhui tämän kanssa englantia. Se kävi suurenmoisesti, toinen ei tahtonut olla huonompi toistaan. Kumpikin tunsi hiukan New Yorkia, mutta August — tietysti! — vain muutamia satamakatuja. Haabjørgille tuli hänestä heti kuin ihmeotus, lapsi kun ei ollut koskaan nähnyt semmoisia hampaita, tyttö tahtoi aina vain pysytellä Augustin edessä odottamassa, että tämä aukaisisi suunsa. Äiti lopulta jo suuttui ja selitti: Hän tahtoo vain pyytää sinua mukaansa koskelle. Mitään muuta hän ei tarkoita, ja Edevart ja minä olemme jo ihan väsyksiin asti siellä käyneet. — Come along! sanoi August. — Älä päästä hänen kättään hetkeksikään! huusi Lovise Magrete vielä heidän jälkeensä.

Mutta August ei tehnyt sitä matkaa tyhjän takia, hänen päässään sikisi oitis uusi tuuma: Saisit koskeen kerrassaan mainion myllylaitoksen, vähintään viisi kiviparia, hän selitti Edevartille. Voisit jauhaa siinä kymmenen pitäjän viljat, ja sinusta paisuisi rikas mies!

Minulla on enemmän kuin tarpeeksi tietämistä siinäkin, mitä minulla on kotona Poldenissa.

Edevart oli oikeassa. Kotipuolen asiat olivat viime aikoina alkaneet hiukan huolettaa, sillä hän oli saanut nuoremmalta sisareltaan kirjeen, jossa tämä pyysi häntä kotiin. Pauline ei lähettänyt enää juuri lainkaan rahoja, sillä kauppa kävi vain nimeksi, kun tärkeimmät tavarat olivat lopussa. Miksi ei Edevart hankkinut uusia entisten tilalle? Hosea sisaresta puheen ollen — — — Ezrallahan oli nyt kotinsa uudispaikalla ja lehmät ja viljelykset ja kaikki, eikä hänellä ollut ketään apunaan. Joakim oli kotona möyrimässä maata, mutta isä oli Nordvaagenissa katsastamassa lennätinlinjoja. Pahinta kaikesta oli, että jauhot, kahvi ja tupakka olivat lopussa, sillä silloin ei kukaan enää käynyt ostoksilla heidän kaupassaan, ja kuului sellaisia kuiskeita, että Gabrielsen oli aikeissa ryhtyä jälleen käymään kauppaa, vaimonsa nimissä. Mutta ei suinkaan Edevartin tarkoituksena ollut, että heidän oli pantava telki ovelle? Olisihan ilmeinen häpeä, jos he joutuisivat vararikkoon niin kuin Gabrielsenin oli käynyt…

Edevart siis sai muistutuksen siitä, että hänellä oli puuhia ja hommia kotipuolessaan, joten hänen täytyi keksiä tässä jokin keino. Hän ilmaisi huolensa Augustille, ja tämä kohta miettimään päänsä puhki. — Olisipa minulla vain nyt ne laatikot, jotka menivät ahventen hyviksi meren pohjaan! hän tuumi ruveten heti hautomaan suurenmoisia suunnitelmiaan, mitä kaikkea hän siinä tapauksessa olisi tehnyt.

Edevart pysytteli paremminkin maan pinnalla ja huomautti vain: — Olisit kai voinut käyttää varasi muuhunkin kuin minun auttamiseeni.

Mitäh? August aivan närkästyi. Luuletko sinä, etten minä olisi antanut sinulle vähintään puolta kaikesta? Ikään kuin et itse olisi tehnyt minulle samoin. Ole ääneti, vähintään puolet!

Olisipa hauskaa tietää, suostuisiko Romeo antamaan minulle vielä tavaroita niiden lisäksi, jotka jo olen saanut? tuumi Edevart alakuloisena.

Mitä sitten olet saanut?

Yhtä jos toistakin. Keittiökapineita ja vuodevaatteita tänne Doppeniin.
Vaikka mitä, kolme valmista sänkyä —

Aiotko jäädä tänne olemaan?

Sitä en itsekään tiedä. Asia on sillä tavalla, että Lovise Magrete oli
Amerikassa ja tuli sieltä takaisin ja tahtoi käydä katsomassa Doppenia.

Otatko hänet?

Niin kai tässä käy.

August sanoa paukautti: Myy koski Romeolle!

Koskiko? Edevart oli ihmeissään.

Hän voi rakennuttaa siihen ison myllylaitoksen. Onkin ihan tomppeli, jollei niin tee.

Ei hän puutu sellaiseen urakkaan.

Eikö hän sitten muka tarvitse myllyä? ihmetteli August vuorostaan. Hän ostaa satatuhatta säkkiä jauhoja, ja hänellä on koko tietäminen, ennen kuin saa ne kaupaksi. Ne on jauhettu höyrymyllyissä, joissa polttoaineena käytetään ulkomailta ostettua kivihiiltä. Kalliita jauhoja. Täällä taas käyttövoima on ihan ilmaista, ei muuta kuin pistää vain tarpeelliset rakennukset pystyyn. Voi laitattaa siihen samalla vaikka sahalaitoksenkin, samantekevää, kunhan vain käyttää putousta johonkin. Olisipa tuollainen koski Kanadassa, niin tahtoisinpa nähdä, eikö sille olisi käyttäjiä!

Edevart pudisti päätään noin suurille suunnitelmille vihjaillen sinnepäin, ettei Romeo ehkä maksaisi koskesta paljoakaan, muutaman vaivaisen talarin vain.

Sinä et vielä tiedä, kun et ole kysynytkään, huomautti August siihen. Mutta tietystikin sinä pääsisit siinä tapauksessa koko homman johtoon, kun kerran asut paikalla. Se ei olisi ollenkaan hullumpaa.

Tämä viimeinen ajatus sai Edevartin höristämään korviaan. Hän oli kerta kaikkiaan saanut tarpeekseen kaupankäynnistä niinkuin kaikesta muustakin, joten ei tuntunut suinkaan vastenmieliseltä ajatella jotakin uutta toimeentuloa. — Mutta enhän minä osaisi hoitaa myllyä enkä sahaakaan, vaikka pääsisinkin sellaisen johtoon, hän tuumi sitten. Totta puhuen en ole koskaan nähnyt muita myllyjä kuin kahvimyllyjä.

Sen taidon minä opettaisin sinulle viikossa! selitti August mahtavasti.
Niin että älä huoli surra!

He puhuivat asiaa pitkin ja poikinkin innostuen lopulta tuumasta kumpikin. Kyllä tuo August oli sentään hitonmoinen mies keksimään neuvon joka paikkaan! Ainoana mutkana matkassa oli, että koski oli vielä myymättä, myllylaitos rakentamatta, siitä ollenkaan puhumattakaan, ettei Edevartia ollut otettu siihen mylläriksi. Kaikki tämä Edevartille selvisi toverin lähdettyä, ja hänen mielensä painui lamaan.

Aamulla hän lähti pyytämään Romeolta luottoa. Lovise Magreten täytyi saada kaupasta yhtä ja toista, niin että hänkin varustautui matkaan. He siis lähtivät kaikki kolmisin. Äiti ja tytär panivat päälleen parasta.

Lovise Magretesta elämä oli pyrkinyt tuntumaan yksinäiseltä ja yksitoikkoiselta. New Yorkin melu ja hälinä kaikui vieläkin korvissa; hän alkoi valitella, ettei Doppenissa ollut elukoitakaan. Edevart huomautti siihen, että se puute oli helposti autettavissa, mutta Lovise Magrete vastasi niinkuin aina ennenkin: Niin, en tiedä, mutta kaikki on kovin toisenlaista kuin ennen.

Soututeljolla istuessaan Edevart tunsi mieleensä hämäränä hiipivän ajatuksen, ettei hänen naistensa ehkä olisi pitänyt panna hattua päähänsä. Sopikohan se oikeastaan? Lapselle ehkä kyllä, mutta äidille, Doppenin emännälle? Tämä ei ollut entisensä näköinen, hattu ei sopinut hänen entisajan kasvoihinsa. Hän oli kaunein avopäin, yllä vain paita ja hame, hänen paljaat jalkansa olivat ihmeen pienet…

August oli vastassa laiturilla sanoen ensi työkseen: Luulen itse ukon tahtovan sinua puheilleen.

Minuako? Mitä hän minusta?

Ettei vain aikone ostaa koskeasi. En tiedä sen varmempaa.

Vai hän! Olisipa ollut edes Romeo!

August: Niinpä niin, mainitsin asiasta ukolle. Olin hyvän aikaa hänen luonaan, selitin koko jutun. Sen ukon kanssa on hyvin mukava olla juttusilla; löi minua lopuksi olalle sanoen: 'Tiedätkös August, minä olen koko ajan ajatellut sitä koskea, jos milloin niinkuin rakennuttaisin myllyn.' Ihan niin sanoi. Saat nyt itse kuulla.

Edevart tapasi toimistossa sekä isän että pojan. Molemmat olivat ystävällisiä. Romeo antoi kättä kysellen kuulumisia. Mutta kumpikaan ei hiiskunut koskesta sanaakaan.

Sen sijaan Romeo tiedusteli: Mitä asiaa sinulla on tänään?

Edevartin täytyi sanoa totuus: Voisiko hän saada velaksi vähän tavaroita, jauhoja ja siirtomaantavaroita, kun kotona oli kaupasta kaikki loppunut?

Romeo sieppasi heti lyijykynän kirjoittaakseen hänen pyytämänsä tavarat muistiin. Heti ensi sanasta hän kirjoitti enemmänkin kuin Edevart oli pyytänyt sanoen välinpitämättömästi: Tämä on isälle ja minulle itselleni suuri ilo! Romeossa ei ollut merkkiäkään vilpistä eikä kieroudesta, hän sanoi heti tarkan hinnan, jonka Edevart havaitsi kohtuulliseksi. Valmis. Edevart pistäytyi sähköttämässä kotiin: Iso tavaralähetys tulossa!

Hän tapasi molemmat naisensa kaupassa. Hyvä onni oli saanut Edevartin hyvälle tuulelle, niin että hän tervehti kaikkia. Me puhumme Amerikasta! selitti Lovise Magrete. — Mikäs siinä, puhukaa pois! kehoitteli Edevart hyväntuulisesti. Lovise Magrete puhui englantia Lorensenin kanssa, nähtävästi keventäen aika raskasta sydäntään. Lorensen oli nostanut hänelle jakkaran tiskin ulkopuolelle, niin että hän saattoi mukavasti istua. Keskustelu muodostui sekä vilkkaaksi että pitkäksi. Edevart kuunteli sitä hetkisen, hymyillen kohteliasta ja hieman pöllömäistä hymyä, mutta kun ei ymmärtänyt siitä sanaakaan, hän lopuksi meni veneeseen odottamaan.

Lovise Magretea ei vain kuulunut, ei pitkään aikaan. Pikku Haabjørg oli ollut niin viisas, että oli ottanut hatun päästään ja kantoi sitä kädessään heidän tullessaan.

Niin, me puhuimme Amerikasta, kertoi Lovise Magrete astuessaan veneeseen. Lorensen aikoo palata takaisin, ei viihdy enää täällä. Enkä sitä ihmettelekään.

Kuinka niin? Edevartin ääni kuulosti kylmältä.

Kuinkako niin? Hänhän oli ehtinyt tottua siihen maahan ja sen elämään, ja siellä on kaikki aivan toisenlaista. Hän sanoo aikoneensakin vain pistäytyä katsomassa, miltä täällä näyttää.

Vai niin. Entä oletko sinäkin täällä vain "pistäytymässä"?

Minäkö? Lovise Magrete ymmärsi, että hänen oli sovitettava äskeiset sanansa, niin että hän puheli hymyillen: Ei, minuun nähden asia on toinen. Olet tainnut jo kauan odottaa meitä? Voi raukkaa! Sillä miehellä oli paljon kerrottavaa kaikesta, niin että tulimme viipyneeksi pitkään. Ja sinä vain istuit täällä veneessä odottamassa!

Ei se mitään.

No minä koetan pyytää anteeksi, virkkaa Lovise Magrete katsoen
Edevartiin veitikkamaisesti.

Kaikki siis hyvin. Mutta tultaessa lahden pohjukkaan ei Lovise
Magrete malta, taaskin nähdessään Doppenin silmiensä edessä, olla
huudahtamatta: Voi herranen aika, kuinka pientä täällä kaikki onkaan!
En olisi uskonut, että kaikki oli näin pientä.

Edevart valahtaa kalpeaksi ja kysyy katkerasti: Joko sinusta kaikki on taas liian pientä?

Lovise Magrete katsoo säikähtäneenä Edevartiin ja alkaa valittaa: Voi enhän minä sitä tarkoittanut… Kuule, Edevart, minä puhun väliin kovin tyhmästi. Onhan se toki aina tarpeeksi suuri minulle, mutta minusta näytti vain, näin veneestä… en tarkoittanut — — ‒

<tb>

Silloin ei ollut hätääkään, kun Lovise Magrete oli lempeä ja hellä. Pahempi vain, että hän tahtoi yhä useammin kauppaan, puhelemaan Amerikasta. Kaupassa hän tapasi myös Anders Vaaden, niin että heitä nyt oli kolme juttutoveria. Anders Vaade, sama mies, jonka Lovise Magrete oli tullessaan tavannut laiturilla, oli samaa mieltä kuin Lorensenkin vanhasta kodistaan, johon oli palannut takaisin. Hän ei täällä viihtynyt, vaan oli käynyt rauhattomaksi ja tyytymättömäksi, toimitti talossaan ainoastaan välttämättömimmät työt, multasi perunan ja pilkkoi puut, mutta vetelehti loput aikansa jouten.

Taaskin Edevartin aivoihin iski hämärä ajatus: Mitä Lovise Magretalla oli tekemistä noiden kahden Amerikasta palanneen miehen kanssa? Mitä ihmeen salaisuuksia nämä tälle uskoivat? Tullessaan kaupasta kotiin Lovise Magrete yhä vain ajatteli asioita, joista nuo herrat olivat puhuneet, oli miettiväisen näköinen, melkeinpä alakuloinen. Hänen täytyi äkisti tempautua irti ajatuksistaan muistaakseen pienet kotoiset askareensa ja sanoa: No mutta, ihanhan unohdan, että meillä on nälkä!

Heidän kolmannen kerran palatessaan kaupasta Edevart ei enää jaksanut ymmärtää muuta kuin että hänen täytyy avoimesti puhua Lovise Magreten kanssa kaikesta. Niinpä hän kysyi: Mikä tuo Anders Vaade on miehiään? Onko hänkin Amerikanaikaisia tuttujasi?

Sekä Amerikanaikaisia että vanhempiakin, näet on kotoisin täältä samasta kylästä ja oli mukana silloin, kun menimme Amerikkaan. Samoin kuin Lorensenkin; oltiin tuttuja siellä koko ajan, tavattiin usein sekä piknikillä että kotonakin. Luulenpa melkein kummankin herran olleen minuun vähän rakastunut, hihhihhii!

Eikö Lovise Magreten puhetapa tuntunut hieman kevyeltä? Oliko tuo entisajan suloista viattomuutta? Edevart häpesi tämän puolesta ja tunsi mielensä kovin raskaaksi. Lovise Magreten katsoessa häneen kuin nähdäkseen, eikö hän ymmärtänyt leikkiä, hänen täytyi hymyillä kysyessään: Vai olivat rakastuneet sinuun; mitäs miehesi siitä sanoi?

Toinen vastasi vältellen: Miehenikö — — —? Kuule Haabjørg, menepä hakemaan sylyksellinen puita äidille! Ja lapsen ehdittyä ovesta ulos hän jatkoi: Mieheni, niin — hävisi luotamme ja joutui kai jonnekin; emme tiedä, miten hänen lopulta kävi, mutta ei häntä kuulunut takaisin.

Yhä tuo sama kevyt sävy, äänessä ei tuntunut säälin eikä lempeyden hiventäkään. Tuo kuulosti aivan toisenlaiselta kuin ennen muinoin, jolloin Lovise Magrete kynsin hampain puolusti miestään. Kuulin, että olet hänestä erossa.

Totta kai olen hänestä erossa. Eihän se olisi kuitenkaan toimittanut enää mitään. Ja kaikkien mielestä minun oli tehtävä niin. Oliko se sinusta pahasti tehty? Eihän toki!

Siltä kuitenkin tuntuu.

Herra varjelkoon, mitä sinä puhut! Sillä jollet sinä olisi hänestä laillisessa erossa, niin miten meidän kävisi! Sinä ja minä kai asetumme elämään ja asumaan Doppeniin! Eikö asia ole niin?

Pikku Haabjørg toi samassa puusylyksen sisään. Äiti käski hänen mennä tupaan kattamaan pöytää.

Lovise Magrete tuumi hyvän tuokion ennen kuin sanoi: Doppeniin, niinkö? Mutta emmehän voi jäädä tännekään iäksi päiväksi, emme ainakaan tällä tavalla, aioin sanoa. Ihmiset voivat ruveta puhumaan. Niin, mitäs tuumit? kysyi Edevart. Entä mitä sinä itse…?

Minä tahdon, että mennään naimisiin. Siinä kaikki. Niin, virkkoi Lovise
Magrete hiljaa. Asia on vain niinkin, että minulla on lapsia myös
Amerikassa. Et sinä halua lähteä sinne?

Minäkö Amerikkaan! Se pääsi melkein huutona Edevartin huulilta. Sitä toki kaikkein viimeiseksi…

Siinä nyt näet! virkkoi Lovise Magrete.

Mitä minä muka näen? En ymmärrä.

Sanoinpahan vain.

Tahdotko sinä siis lähteä sinne takaisin?

En tiedä itsekään. Väliin kyllä tekee mieleni. Mutta asuisin mielelläni jossakin kaupungissa, Norjassa tai missä vain sinun mielestäsi olisi parempi.

Vai kaupungissa? Edevart ilmaisi nyt ajatuksen, joka oli silloin tällöin palannut hänen mieleensä: Entä jos lähtisit mukaan pohjoiseen, minun kotiini. Mitä siitä ajattelisit?

Ei! Ei toki! Sinunko kotiisi?

Mikäs sinulla olisi siellä ollessa!

Mutta mitä minä siellä…? Minkälaista sinulla on kotona?

Siellä on minun elinkeinonikin. Minulla on siellä kauppa.

Niin, mutta minä tarkoitin asuntoa, huoneita. Onko sinulla siellä kunnollinen asunto?

Nyt Edevart jo melkein säikähti omaa ehdotustaan. Eihän voinut ajatellakaan lähteä Poldeniin Lovise Magreten ja lapsen kera! Siellä oli vielä vaikeampaa kuin täällä, ja ennen kaikkea, hänellä ei ollut siellä oikeastaan asuntoakaan. Hänen täytyi sanoa, niinkuin asia oli, mitään peittelemättä ja salailematta: että hänellä oli pieni kauppa, pieni toimistontapainen ja sen perällä pieni huone. Ei, siellä olisi kurjan ahdasta, vieläkin pahempaa kuin täällä Doppenissa, mutta — —

Siispä sitä ei käy ajatteleminen, tuumi Lovise Magrete pudistaen päätään.

Mutta voinhan minä rakentaa, tuumi Edevart.

Voitpa kylläkin, mutta se vie aikaa.

Eipä ei. Kaikki näytti yhtä mahdottomalta, mikään ei enää tuntunut Lovise Magreten mielestä olevan niinkuin olisi pitänyt olla. Eivät he voineet enää kunnolla olla Doppenissakaan. No missäs sitten? Jossakin muualla, ehkä mieluummin monessa paikassa, aina vähän aikaa paikassaan. Lovise Magretekin oli kuin juureton puu, hänkään ei tuntenut enää olevansa erikoisesti kiintynyt mihinkään paikkaan, vaan saattoi olla kaikkialla kuin kotonaan eikä taas missään oikein kotonaan. Edevart tuumi neuvotonna: En tiedä sitten!

Lovise Magrete käänsi kelkkansa. Häntä alkoi kaduttaa, niin että hän selitti olleensa väärässä. Nyt hän ykskaks muuttui jälleen samaksi herttaiseksi, suloiseksi rakastetuksi, joka hyväili ja lohdutteli Edevartia puhellen: Älä ole huolissasi, kyllä kaikki vielä selviää!

Mutta miten? Pari viikkoa sitten he olivat sopineet niin, että menevät naimisiin ja asuvat Doppenissa. Mutta nyt se ei enää tuntunutkaan varmalta, kaikkea muuta, muutamassa päivässä kaikki oli muuttunut. Talon entinen emäntä oli käynyt niin horjuvaksi ja huikentelevaksi, että sanoi haluavansa kaupunkiin. Mikä ihme saattoi Lovise Magrete Doppenia houkutella kaupunkiin? Ja sitten hän alkoi ykskaks puhua Amerikassa olevista lapsistaan, joita ei ollut sitä ennen muistanut sanallakaan mainita ja jotka jo olivat aikaihmisiä! Hän oli saanut näiltä kirjeen. He kirjoittivat englanniksi kertoen voivansa hyvin ja saaneensa palkankorotusta, niin että heillä oli olo kuin herran kukkarossa. Nuo amerikkalaistuneet nuoret eivät kaipailleet äitiään enempää kuin silloinkaan, kun tämä matkusti heidän luotaan; ja eikös hänellä sitä paitsi ollut lapsi mukanaankin?

Niin, mitä ihmettä oli tehtävä? Side oli katkeamaisillaan.

Ja ihmeellistä, ihmeellistä, mutta Edevart ei tuntenut lysähtävänsä kokoon, ei tuntenut musertuvansa tämän ajatuksen painosta, vaan jaksoi sietää tämänkin kiusallisen epätietoisuuden pystypäin. Kierrellessään maailmalla paikasta toiseen hän oli käynyt kuin rikkinäiseksi, välinpitämättömäksi; hänessä ei ollut enää lujuutta, mikään ei tuntunut enää todella vakavasti henkeen ja vereen saakka. Vaikea arvata, mitä Lovise Magrete voisi lopuksi keksiä, mutta missään tapauksessa ei pahempaa kuin lähteä uudelleen maasta pois. Missään tapauksessa ei pahempaa — —

Edevart meni ulos. Pikku Haabjørg tuli hetken perästä hakemaan häntä ruoalle, mutta hän vain kiitti kauniisti. Oliko hän odottanut, että Lovise Magrete itse tulisi pyytämään, jotta he olisivat menneet sisään käsi kädessä? Mutta Lovise Magretea ei kuulunut. Eipä niin! Moni asia oli toisin kuin ennen.

Edevart oli kuin myyty mies. Oliko hän tahdoton raukka, joka alistui mihin vain? Se ei ollut hänen tapaistaan. Hänen tunne-elämänsä oli tylsynyt, mutta järjenjuoksua ei vaivannut mikään nyt enempää kuin ennenkään. Kävellessään karjapolkua ja painuessaan metsään hän tunsi päänsä kylmäksi ja ajatuksensa selviksi: hän ei voi saada elatustaan pahaisesta Doppenista, ja yhtä mahdotonta on asettua asumaan tänne ja harjoittaa samalla elinkeinoaan Poldenissa. Hänen elämänsä oli umpikujassa, totta totisesti.

Entä Lovise Magrete, oliko hänen laitansa sen paremmin? Edevart oli koko mestari päässälaskussa ja osasi oikein asettaa ilmiöt ja tapahtumat rinnakkain. Hän muisteli Lovise Magretea mielessään siitä päivästä lähtien, jolloin he soutivat Doppeniin, hänelle tämä oli niin hellä ja suloinen. Ja sitten ilta, ensimmäinen, huumaava ilta: Lovise Magrete oli ollut ihana, mutta kaikki oli ennakolta harkittua. Miten muutenkaan se saattoi olla, koska se ei kestänyt? Se oli ennakolta harkittua. Hän vain yritti herättää henkiin sen Lovise Magreten, jota Edevart oli rakastanut vuosia sitten. Tämä istui veneessä tuntien olevansa toinen, mutta koetti miellyttää Edevartia yrittämällä kaikin tavoin olla sama kuin ennen. Taivas varjelkoon, kuten hänen ennen oli tapana sanoa, kuinka hän voisi olla tekemättä niin, kun toinen istui siinä soututeljolla noin odottavana ja luottavana. Lovise Magrete ei voi — Herra varjelkoon! — mitenkään pettää Edevartia, odottakoon vain, että päästään maihin! Mutta yritys kävi ylivoimaiseksi. Lovise Magrete-parka! Se kävi ennen pitkää ylivoimaiseksi.

Edevart pyörsi ympäri ja meni suoraan tupaan ruveten uudelleen puhelemaan Lovise Magreten kanssa. Tämä oli vielä kaupunkilaistamineissaan. Mitä meidän on tehtävä? hän kysyi istahtaen penkille. Mitä sinä tuumit?

No mutta kuule, sinä otat kaiken liian raskaasti, vastasi Lovise Magrete. Kuulehan nyt: sinä et varmaankaan pidä siitä, että minä tulen mukaasi kauppaan, enkä aiokaan enää tulla mukaasi.

Vai niin.

Ei. En välitä siitä. Mitäpä minä siellä? Jos ukko Knoff sattuu tulemaan kauppaan, hän ei ole näkevinäänkään; jos rouva Knoff tai neiti sattuu tulemaan vastaan, niin sama asia: ei niin paljoa että nyökäyttäisivät päätään. Ihan kuin he olisivat jumalia eivätkä tavallisia kuolevaisia. Koko kauppapaikan ainoa herrasmies on Lorensen, ja jos asia olisi hänen varassaan, he kyllä pyytäisivät minut sisään. Mutta eipäs! Kaipa pyytäisivät, virkkoi Edevart veltosti. Niin, ehkäpä. Niin, kyllä kai he muuten olisivat pyytäneet meidät sisään ja puhelleet ja pitäneet kuin vierasta ainakin. Olen varma siitä, että kaikki se johtuu vain siitä, että he eivät osaa englantia, mutta eivät tahdo myöntää sitä. En välitä siitä tuon vertaa, mutta olenhan minä paremmissa vaatteissa kuin Julia ja olen nähnyt enemmän maailmaa kuin kaikki Knoffit yhteensä, sillä asuin Amerikassa monessakin paikassa. Pikku Haabjørgilla on niin kauniit vaatteet, ettei Julialla eikä hänen äidilläänkään ollut aavistustakaan sellaisista pikkutyttönä ollessaan. Mutta katsohan nyt minuakin — sekä päältä että alta —

Lovise Magrete kohotti kahdella sormella hamettaan, näyttäen valkean pitsialushameen reunaa.

Muistatko, virkkoi Edevart väliin, kuinka sinulla oli vain tavallinen hame ja paita eikä mitään kaulassasi, kun silloin ensi kerralla tulit tiellä minua vastaan ‒ ‒?

Lovise Magrete katsoi häneen ihmeissään. Kuinka Edevart saattoikaan muistella hänen köyhyyden päiviään ja nöyryyttää häntä tuolla tavalla!

Niin, ei minulla ollut siihen aikaan liikoja vaatteita, hän vastasi loukkaantuneena.

Ei, en minä sillä, tarkoitin vain, että muistatko, kuinka kaunis olit silloin? Se ihan kuin iski minuun — se oli niin omituista — rakastuin sinuun heti siinä paikassa. Näin vaatteidesi alta ruumiisi liikkeet; se oli niin kaunista, että rakastuin silmittömästi. En osaa sanoa, miten oikein tulin takaisin veneeseen ja miten alus hinattiin lahdenpohjukasta.

Et kai sentään tahdo, että minun pitäisi yhä vielä sillä tavoin pukeutua?

Edevart ei vastannut.

Tämä ei näyttänyt Lovise Magreteen ollenkaan tehoavan. Hän torjui oitis luotaan mokoman ajatuksen, joka oli käynyt hänelle vieraaksi. Sanoi sitten: Mutta se on ainakin varmaa, etten enää lähde koko kauppapaikkaan!

Niinpä niin. Mutta mitä meidän sitten on sinun mielestäsi tehtävä, kuuletko? tiukkasi Edevart epätoivoissaan. Tahdotko taas lähteä pois minun luotani?

Lovise Magrete ei teeskennellyt, hän oli todella niin pahoilla mielin, että purskahti itkuun. Mitäpä minä osaan sanoa? En toki pois sinun luotasi. Mutta emme voi elää täälläkään.

Edevart: Minä lähden heti kotiin ja pistän siellä rakennustyöt käyntiin. Tuletko mukaan?

Tulen. Ehkäpä on parasta niin; en tiedä.

Ei siis mitään ratkaisua, ei ainoaakaan lujaa, järkähtämätöntä sanaa. Ei, Lovise Magrete alkoi taaskin puhella, kuinka hyvä ja kiltti Edevart oli ollut hänelle, kuinka kalliina hän tätä oli pitänyt. Kuinka hän voisi olla tekemättä mitään Edevartin vuoksi! Lovise Magrete kävi hermostuneen kiihkeäksi, kavahti hänen kaulaansa, itki ja nauroi yhtaikaa, suuteli häntä ujostelematta intohimoisesti, luvaten olla hänelle illalla oikein hyvä — —

Lovise Magrete ei totta totisesti ollut yhtä ujo ja arka kuin ennen.

Vakavasta keskustelusta ei tullut mitään. Lovise Magrete rauhoittui vähitellen, hänen mielenkuohunsa asettui ja hän irrottautui Edevartin syleilystä. Hän alkoi nyt tehdä pilkkaa kangaspuista, jotka yhä vielä olivat tuvassa. Niin, niin, vanha toveri, tässä olet yhä vieläkin; emme voineet ottaa sinua mukaan lähtiessämme emmekä saaneet sinua kaupaksikaan, niin että sait jäädä siihen seistä kököttämään. Eivätkö ne ole hullunkurisen näköiset? hän kysyi sitten Edevartilta.

Ennen kudoit kauniita vuodepeitteitä.

Kyllähän ne kelpasivat täällä kotona… Ei, en voisi kuvitellakaan, että pitäisi ruveta uudestaan istua kököttämään kangaspuiden ääressä ja lyömään kankaaseen kuderihmaa toisensa perästä. On unohtunut koko se taito.

Ja huvikseen Lovise Magrete istahti kangaspuiden istuimelle, nykäisi kerran, pari kaidepuuta ja hymyili sitten säälivästi moisille "lapsellisille vehkeille".

Lovise Magrete ei ollut sama kuin ennen. Edevartin mieleen johtui aika, jolloin tämä näytteli hänelle aittansa aarteita; niitä oli silloin olevinaan niin paljon, että kannatti oikein ylpeillä. Aitassa oli vuodepeitteitä, muutamia lampaannahkoja ja kotikutoinen pyhähame. Puupytyssä oli vähän voita, mutta silloin se ei ollut tuntunut suinkaan vähältä, kaikkea vielä! ja Edevart oli lausunut julki ihmettelynsä sanomalla "suurenmoista"! Päivälliseksi hän sai puuroa ja maitoa. Hän muisti selvään sen päivän.

Oliko nyt laitaa ruveta pilkkaamaan samoja kangaspuita, jotka olivat pitäneet hengissä sekä Lovise Magreten itsensä että molemmat lapset monet vuodet? Tuo jo oli typeryyttä ja joutavaa pöyhkeilyä. Edevartin pisti vihaksi. Hän tuli tarkanneeksi, miten Lovise Magrete nousi kangaspuiden istuimelle. Tämä istuutui siihen molemmat jalat visusti yhdessä, jotta näyttäisi oikein hienolta, vaikka oli juuri vähää ennen luvannut hänelle hehkuvan kuuman illan täynnä välitöntä antaumusta. Lovise Magrete oli oppinut teeskentelyä ja joutavia kujeita. Hänen näyttäessään pitsialushameen helmaa jalat olivat olleet niin tiukasti yhdessä kuin jos ne olisivat olleet pihdeillä puristettu vastakkain. Mutta miten hän ennen aikaan nousi kangaspuiden ääreen? Heilautti ensin toista, sitten toista jalkaa, ohuen hameen painuessa tiukasti lanteiden mukaan. Yläruumis notkahti pari kertaa, ja samassa hän jo istui paikallaan. Terve ja kaunis nuoruus kangaspuiden istuimella.

Edevart neuvotteli Augustin kanssa selittäen joutuneensa pahaan pälkääseen, joka kiusasi häntä ja sai hänen mielensä levottomaksi. Mutta Augustilla itsellään oli liian monta rautaa tulessa. Hän ei voinut lähteä työstään Knoffilta vielä pitkään aikaan. Hänellä oli olevinaan jotakin erikoista hommaa, mutta pääomaa puuttui. Niin, saattoiko Edevart arvata, mitä August hautoi aivoissaan?

Edevart ajatteli ainoastaan omia asioitaan: Näyttää siltä, että tästä on lähdettävä pistäytymään Poldenissa ja rakennettava siellä vähän.

Mutta sitä sinä et kyllä ymmärrä ollenkaan, mitä minä nyt hommailen, selitti August toistamiseen. Katsopas tätä! hän sanoi ottaen taskustaan ruskean kiven.

Edevart ei ollut nykyisin sellaisella tuulella, jolloin ymmärretään leikkiä ja pilantekoa. Hän ei ollut näkevinäänkään koko kiveä, vaan toisti, että hänen on lähdettävä kotiin rakennuspuuhiin.

Vai aiot rakentaa! Onko sinulla siihen varoja? kysäisi August vihdoinkin. Sitten voit kai lainata vähän minullekin, sillä olen nyt niin tiukalla. Sitä Augustia! Hän oli koko peijakas miehekseen. Vähän erikoinen kyllä ja epävakainen, joskus hurjakin, mutta sukkelatuumainen.

Ei toki Edevartilla ollut rahoja lainata. Ei hänellä ollut varoja rakennuttamiseenkaan. Hänellä oli itsellään työ ja tekeminen siinä, miten suoriutuisi kaikesta.

Nostapa tuota kiveä! pyysi August. Ota se käteesi!

Edevart otti kiven käteensä päästäen sen sitten putoamaan. Ja Augustin purskahtaessa nauruun hän mutisi veltosti: Olipa koko painava.

Metallia! selitti August juhlallisesti.

Entä sitten?

Entäkö sitten? Voi olla kultaa tai hopeaa yhtä hyvin kuin jotakin muutakin. Otapa sitten tämä käteesi! Ja August ojensi toisen ruskean värisen kiven.

Edevart: Raskaalta sekin tuntuu. Samaa lajia molemmat.

Niin. Älä yritäkään uskotella, ettei se muka olisi metallia, mitä lajia sitten lieneekään.

Mitä sinä niillä…?

Saat nähdä, jahka se aika tulee. Lähetin niitä laatikollisen Trondeimiin, ja siellä tutkivat niitä yötä päivää ja ilmoittavat sitten, kun ovat päässeet siitä selville. En minä niin vain kävele täällä Knoffin laitureilla kuin mikäkin kaistapää, vaan pistäysin tässä muutamana sunnuntaina tuntureille etsimään metalleja. Enkä tarvinnut siihen paljoakaan aikaa enkä kovinkaan monta vasaraniskua. Että löysinkö metallia? Koko vuori on tätä samaa raskasta lajia. Minä tiedän, mitä puhun.

No sitten se kai kuuluu Romeolle?

Niinkö luulet? Olisin hyvilläni, jos suvaitsisit vaivautua puhumaan vähän järkevämmin. Tunturit ovat vapaana kaikille, mutta minun pitänee hankkia siihen nimismieheltä kiinnitys. Sitten asia kai menee kuninkaaseen asti.

Olisipa edes kultaa! vastasi Edevart välinpitämättömästi. Hän vähät välitti noista kivistä, vaan alkoi taas puhua kotimatkastaan.

August: Älä yritäkään lähteä, ennen kuin minä saan kuulla, mitä näissä kivissä oikein on. Sillä jos niissä on kallisarvoista metallia, annan sinulle kyllä rakennusrahat. Mutta mitä sinä oikein aiot rakentaa? Eikö kauppasi ole tarpeeksi iso ennestään?

Asia on sillä tavalla, etten voi lähteä kotiin — hänen ja lapsen kanssa, kun ei minulla ole huoneita, mihin heidät sijoittaa.

Tietysti näissä kivissä voi olla vain lyijyä ja ties' mitä roskaa, tuumi August mietteissään. Silloin koko vaivannäkö on mennyt aivan hukkaan. Lähetyskin tuli kalliiksi, se laatikko, pahus! painoi niin vietävästi. Jollen olisi saanut sitä lähetetyksi tutun laivamiehen mukana, ne olisivat vielä tänäkin päivänä täällä.

Edevart ei heti ymmärtänyt, vaan ihmetteli: Mutta eihän niiden lähettäminen silloin tullut mitään maksamaan?

Vai ei tullut mitään maksamaan? Ikään kuin minun ei olisi täytynyt antaa miehelle kelloani vaivojen palkaksi.

Annoitko pois kellosi? huudahti Edevart hämmästyneenä.

Älä luule minun siitä välittävän! Jos kivissä kerran on kultaa, minulla on niitä kokonainen vuori, ja silloin voin pistää kellon vaikka jokikisen norjalaisen käteen. Enempää en sano.

Helkkariin kaikki kivet, olivatpa miten ruskeita ja raskaita tahansa! Edevart huomasi toverin itsensä olevan tällä haavaa rahattomana, joten tämä ei kyennyt auttamaan. Hän siis nyökkäsi vain ja lähti tiehensä. Mutta käveltyään kappaleen matkaa hän näytti äkkiä muistavan jotakin ja palasi samoja jälkiään takaisin Augustin luo ja sanoi tälle:

Kuulehan, sinähän sanoit hukanneesi kellosi? Hukanneeniko? Missä?
Milloin?

Kerran kalamatkalla. Ja että Magnus oli ottanut sen. Niin — ei, löysin sen. Olin pistänyt sen häntä pelatessani lukon taa.

Siis sinulla ei ollut sitä mukanasi koko kalamatkalla? Ei ollut. Mutta et kai aio mennä kieli pitkällä kertomaan, mitä nyt olen sinulle puhunut? Magnuksestako?

Hiiteen koko Magnus! Eikä kuin siitä, mitä olen löytänyt vuoresta. Älä hiisku siitä sanaakaan! Sillä jos joku pääsee siitä kärylle, silloin kaikki ryntäävät suinpäin lainaamaan minulta rahaa. Tahtovat lainata 5 talaria ja enemmänkin, naisväki varsinkin; he ovat kaikkein pahimpia, heistä ei tahdo päästä eroon pelillä eikä millään. Lainasin kultasormuksenikin yhdelle heistä, mutta luuletko minun saaneen sitä takaisin? Terve menoa vain! Mutta tunnustelehan, eikö näissä kivissä ole pinnassa ikään kuin hiukkasen rasvaa? virkkoi August lopuksi ojentaen kiven taaskin Edevartille.

Siltä tuntuu. Entä sitten? i

Sitten se on oikeaa lajia. Kuta rasvaisemmalta lohkare tuntuu, sitä enemmän siinä on metallia. Olen ollut maailmassa monessakin paikassa, niin että tiedän yhtä jos toistakin. Sitä ei käy kieltäminen.

Sain käsiini magneetin, mutta näitä kiviä se ei vedä puoleensa. Siispä niissä ei ole semmoista kuin rautaa. Mitä sitten luulet niissä voivan olla? Sitä en tiedä. Mutta ei magneetti vedä kultaakaan. Voit koettaa sormukseesi.

No niin. Haasteltiin siinä kivistä pitkin jos poikinkin, mutta Edevart ei enää antanut Augustin puheiden mennä toisesta korvasta sisään, toisesta ulos. Hän kysäisi jo: Uskot siis varmasti löytäneesi vuoresta jotakin?

Uskonko löytäneeni? huudahti August. Voi hyvä ystävä, oletko tullut ihan sokeaksi ja hulluksi? Etkö itse näe? Mutta sen sinulle sanon, että älä hievahda täältä minnekään, ennen kuin minä olen saanut vastauksen Trondheimista. En tahdo kuulla puhuttavankaan siitä, että lähtisit minun luotani tyhjin käsin, muista se! Vai aiot ruveta rakentamaan? No niin, sitten sinun on rakennettava kerrassaan kunnolla eikä mitään joutavanpäiväistä.

Edevart souti takaisin Doppeniin ja alkoi jälleen viettää entistä vetelehtivää elämäänsä. Augustin tapaaminen oli saanut hänet keveämmälle mielelle. Toverin usko ja luottamus noihin merkillisiin kiviin sai Edevartinkin horjumaan, niin että hän ajatteli itsekseen: Herra hänet tiesi, lienee vaikka löytänyt kultaa; ei sitä Augustia tiedä, ei ole koiraa karvoihin katsominen. Mutta Edevart oli ennen kaikkea saanut lykkäystä. Tuntui kovin mukavalta ajatella, ettei huomenna tarvinnut lähteä vielä matkaan, sillä olisi ollut kovin vaikea ja perin vaivalloista tehdä ratkaisevaa päätöstä. Niinpä hän ilmoitti Lovise Magretelle, että matka täytyy jättää hiukan tuonnemmaksi, sillä hän odottaa jotakin.

VI

Lovise Magrete oli luvannut sekä itselleen että Edevartille pysyvänsä poissa kauppapaikasta, mutta ei voinut pitää lupaustaan. Ei voinut ajan pitkään sitä pitää. Hän oli kyllä lujasti niin päättänyt, ja hetkiseksi se oli ilahuttanut Edevartin mieltä. Mutta sitten tämä ei enää niin pitänyt sillä väliä, saattoipa suorastaan auttaakin Lovise Magretea peruutumaan päätöksestään. Edevart saattoi sanoa: Tänään on vesillä oikein kaunista, voisit ottaa lapsen mukaasi. Mitäpä se häntä liikutti, vaikka Lovise Magrete saikin hetkisen puhella englantia ja nauttia kaikista iloista, joita kauppapaikassa saattoi olla tarjona! Tämä oli kyllä hyvin mietteissään ja harvapuheinen matkalta palattua, mutta se ei enää kiusannut Edevartia niinkuin ennen. Sillä Lovise Magrete osasi kääntää asian parhain päin. Hän oli alkanut katsella Knoffeja suopeammin silmin siitä lähtien kun Romeo oli kerran pistäytynyt kaupassa ja ruvennut juttelemaan Haabjørgin kanssa. Romeo ei ollut ensinkään pois tieltä, antoi lapselle makeisia ja kyseli, eikö tämä tahtoisi jäädä hänen tytökseen. Kyllä, vastasi Haabjørg oitis, lapsesta oli hirmuisen hauska katsella kaikkea, mitä oli kaupassa; ja sitten talossa oli vielä kyyhkyjä ja kanoja ja lehmiä ja muita elukoita. Äiti kuunteli sävyisästi hymyillen heidän loruiluaan; Haabjørg vastasi nokkelasti ja reippaasti kaikkiin kysymyksiin, ja Romeo nauroi kuin vallaton poikaviikari. Heidän lähtiessään hän kysyi lapselta: Tulet kai pian taas käymään? — Kiitoksia vain, kyllä minä tulen! — Ethän vain narraa? — En narraa, saat nähdä!

Totta tosiaan, tämä käynti ei mennyt Lovise Magretelta hukkaan. Hänen mielestään Romeo oli parempi kuin olisi osannut odottaakaan.

Ei kestänytkään kauan, ennen kuin Haabjørgin mieli alkoi tehdä kylään, ja Edevart myöntyi siihen mielellään. Hän ei ollut päässyt lapseen nähden siihen, mitä oli toivonut, ei rohjennut suudella tätä kertaakaan ja koetti karttaa joutumasta tytön kanssa kahden. Lapsi ei koskaan omia aikojaan kiivennyt hänen syliinsä eikä kietonut käsivarsiaan hänen kaulaansa. Mutta aina lapsi oli sentään salaa ajatuksissa, aina Edevartin sydäntä lähellä. Hän ei voinut kieltää pienokaiselta mitään, toivoipa tämä mitä hyvänsä, ja seuraavalla kerralla he lähtivät kauppapaikkaan kaikin kolmisin.

Romeosta ei aluksi näkynyt sinä päivänä jälkeäkään. He toimittivat pienet ostoksensa. Edevart osti ruokatavaraa, Lovise Magrete puheli Lorensenin kanssa. Lapsi oli hävinnyt johonkin. Äkkiä Haabjørg ilmestyi toimiston ovesta käsi kädessä Romeon kanssa, joka nauroi aivan ääneensä sanoessaan: Hän tuli hakemaan minua! Kun Haabjørg ei vieläkään päästänyt Romeon kädestä irti, tämä selitti, että lapsi oli pyytänyt häntä näyttämään vasikoita.

Äiti lyödä läiskäytti ihmeissään kätensä yhteen huudahtaen: No mutta kaikkia sen lapsen päähän pistääkin!

Mainiota! huudahti Romeo. Hänhän itsekin oli vielä melkein poika. No tule nyt, Haabjørg! Ja kummatkin lähtivät yhdessä vasikoita katsomaan.

He viipyivät poissa hyvän aikaa. Palatessaan he kertoivat nähneensä vaikka mitä elukoita, ja heillä riitti hauskaa juttua vielä kaupassakin. Tahdotko tulla Julian luo? kysäisi Romeo. Lapsi oli heti valmis ja tarttui taas hänen käteensä.

No mutta tuota lasta…! päivitteli äiti taaskin. Meidänhän on lähdettävä kotiin.

Eikö hän voi jäädä tänne?

Kyllä, kiitoksia vain! vastasi lapsi omasta puolestaan saaden kaikkien huulet vetäytymään hymyyn.

Puhuttiin sinne ja tänne. Eihän lapsella ole mukana yövaatteitakaan, selitteli äiti voidakseen osoittaa olevansa selvillä hienoista tavoista. — Yöpukuako? Romeo tuumi, että eiköhän Julialla liene jäljellä jotakin lapsuudenajoiltaan, Romeolla itsellään ei ollut aavistustakaan, että sellaisia käytettiinkään, hahhahhaa! Mutta kai Julialla on nukkeja. — — Sen kuullessaan Haabjørg tarttui yhä lujemmin Romeon käteen eikä tahtonut kuulla lähdöstä puhuttavankaan. — Antaa hänen jäädä! kuiskasi Edevart. Käyn noutamassa hänet huomenna.

Kotimatkalla Lovise Magrete selaili amerikkalaisia aikakauslehtiä. Kumpikin oli hyvillään siitä, että lapsi oli jäänyt Knoffien luo; sitä saattoi pitää suosionosoituksena tämän äitiäkin kohtaan. Ei silti, että olisin sen vaivainen! vakuutteli Lovise Magrete, mutta ei ole haitaksi, vaikka hekin osoittavat hiukan ihmistapoja! Mitä sinä luet? kysäisi Edevart.

… Lorensen antoi näitä terveisiksi Anders Vaadelta. Ja samassa Lovise Magrete jo innoissaan selittämään: Tässä puhutaan Floridasta — se on Amerikassa. En ole käynyt siellä, mutta varmaan siellä on maailman ihanimmat paikat. On oikein vahinko, ettet sinä pysty lukemaan tätä, sillä tässä on kaikkea mahdollista siitä maasta ja sisäjärvistä ja rautateistä ja kaikesta, mitä heidän farmeillaan kasvaa. Katsohan vain näitä kuvia. Oikein värikuvia, omenat punaisia, ikkunat vihreitä, vehnäpellot keltaisia ja luumut sinisiä — — niin, siellä kasvaa vaikka mitä, eikä se maa voi tulla koskaan niin köyhäksi ja kurjaksi kuin tämä. Katsohan tätä kuvaa: Lienee vaikka Anders Vaade itse, joka istuu ison kahden hevosen vetämän koneen satulassa. Näetkö, miten vehnä kaatuu koneen perässä kuin luoko? Sitten hän sitoo vehnän lyhteisiin, ja, Herra nähköön, hänellä taitaa olla erikoinen kone siihenkin työhön.

Mainiot vehkeet! tuumi Edevart. Eikö sinua todellakaan ensinkään haluta tulla sellaiseen maahan?

Halutako — — en ole tullut tuota niin tarkoin ajatelleeksi.

Mutta sinun pitäisi ajatella.

Ehkäpä pitäisi — mutta eikös meidän pitänyt jäädä Doppeniin asumaan? huudahti Edevart ärtyisästi.

Hm. Mutta eikös sinun pitänyt ruveta rakentamaan, ja eikö meidän pitänyt muuttaa sinun kotipuoleesi? Edevart ei vastannut.

Siitä ei kylläkään tule mitään, sen saat nähdä. Kunhan kerron sinulle kaikki, mitä näissä kirjoissa puhutaan, on ihme ja kumma, jollei mielesi rupea tekemään siihen maahan. Anders Vaade tahtoo sinne takaisin, Lorensen samoin, mutta tällä kertaa hän aikoo mennä Kanadaan, koska tahtoo asettua asumaan kaupunkiin. Lähtevät nyt syyspuolella, ja varmasti saavat monta meikäläistä mukaansa. Entä jos mekin lyöttäytyisimme samaan joukkoon? Edevart pudisti päätään. Lupaa kuitenkin ajatella asiaa!

Onhan minulla pieni kauppa ja elinkeinoni täällä kotimaassa, vastasi
Edevart.

Lovise Magrete: Sillä ei pitkälle potkita! Siitä tulee vain kitkuttamista päivästä toiseen. Niinkuin nyt tuo naapurimmekin, Karel; ei hänellä ole kovinkaan kehuttavat päivät.

Niin Karelillako? Onpahan vain tullut toimeen ja hyvästi onkin; hänellä on, mitä tarvitsee, pojat ovat isoja, reippaita miehiä, peltoja ja niittyjä kelpaa näyttää toisillekin. En ymmärrä, miten keksitkin juuri hänet. Hän on tyytyväinen osaansa.

Niin, kun ei tiedä paremmasta mitään. Etkö sinä ymmärrä? Onko Karelilla semmoista konetta, jollainen tässä kirjassa on kuvattuna, ja onko hänellä kahta hevosta? Ei, hänellä ei ole sellaisesta aavistustakaan. Totta on, mitä Lorensen sanoi: Niiden mielestä on kyllä täällä kotona hyvä olla, jotka eivät paremmasta tiedä mitään.

Edevart katsoi vastaan jäykästi ja sanoi: Oli kerran sellainenkin aika, jolloin sinusta itsestäsi täällä kotona oli kyllä hyvä olla.

Lovise Magretea hymyilytti. Tuohon oli kovin helppo vastata: Niin, silloin minä en tiennyt mitään mistään muusta!

Ei puhuta enää tästä! mutisi Edevart hiljaa. Sinä olet kovin muuttunut.

Sitä vaikutusta Lovise Magrete oli koettanut torjua alusta alkaen, mutta oliko hän siinä onnistunut? Hän oli kotiin tultua entistäänkin rakastettavampi, riisui oitis pyhävaatteet ja pukeutui arkiasuun, laittoi ruoan ja hiipi aina väliin aivan Edevartin luo ja kuiskaili helliä sanoja hänen korvaansa. Edevart oli ajatellut, ettei yritä lähennellä häntä illalla. Tietenkään hän ei niin tee, eihän toki! — mutta teki kuitenkin. Eikä Lovise Magrete ollut suinkaan ajatellut, että Edevartin täytyisi tämäkin yö viettää heinäladossa; päinvastoin, hän vihjasi siihen suuntaan, että tuvassa oli tilaa molemmille. Hehän olivat tällä kertaa kahden, ja Lovise Magrete ripusti vielä varmuuden vuoksi hurstit ikkunoihin. Kukapa olisi silloin voinut vastustella!

He saivat kumpikin toisiltaan paljon: rakkautta, lupauksia ja valheita. Lovise Magrete oli Edevartin suuri, ihana, ääretön onni. Ei ollut ketään hänen vertaistaan, jokin tähti oli johdattanut hänet Edevartin tielle. Suuri onni oli kohdannut häntä, hän tunsi sen — ainakin luuli tuntevansa.

Älä lähde pois minun luotani! rukoili Edevart. Rakastan sinua niin, enemmän kuin koskaan ennen! Sisimmässään hänellä ei ollut mitään sitä vastaan, että toinen ottaisi hänen sanansa täydestä. Siten Lovise Magretesta tulisi pyöveli, jos niikseen olisi, ja hänestä, Edevartista, uhri ja marttyyri.

Niin minäkin, vastasi Lovise Magrete valehdellen kilpaa toisen kanssa.
En voi koskaan rakastaa ketään toista.

Ja kuitenkin he kumpikin tunsivat itsensä kovin rikkinäisiksi, melkeinpä noloiksi. Kaikki oli toisenlaista kuin ennen, he saattoivat noina hetkinäkin puhella keskenään. Yö oli lämmin, he heittivät liiat vaatteet pois; oli siksi valoisaa, että heidän suudelmansa osuivat oikeaan. Ja jälleen Lovise Magrete saattoi ruveta puhumaan: Olenko sellainen, jollainen toivot minun olevan?

Olet.

Sellainen, jollainen toivot minun olevan?

Niin olet.

Mutta tuli sekin hetki, jolloin heillä ei ollut mitään sanomista, vaan he jäivät äänettömiksi. Pian kuitenkin Lovise Magrete alkoi jälleen puhella, sanan silloin, toisen tällöin, pää painettuna pieluksella Edevartin päätä vasten: Lähteä luotasi, niinkö sanoit? Ei, en tee niin. En lähde, jollet sinä lähde mukaan. Kukaan ei voi pakottaa minua siihen. Entä Haabjørg — enhän toki voine riistää häntä sinulta aivan kokonaan?

Etpä tietenkään.

Mutta etkö voisi lähteä meidän mukaamme, jotta meitä olisi kolme?

En tiedä, vastasi Edevart. Hän ei voinut kieltää mitään tältä toiselta, joka juuri oli ollut hänelle ylen hyvä. Lovise Magrete ei ollut käyttänyt samaa viekkautta, jollaista Edevart oli tullut huomaamaan toisissa naisissa: tämä ei ollut alun alkaen käyttänyt hyväkseen Edevartin lemmenkiihkoa päästäkseen tarkoitustensa perille. Saattoiko Edevart palkita moista pahalla?

Tekeekö mielesi niin kovin takaisin Amerikkaan? hän kysäisi.

Kyllä, ainakin pois täältä, vastasi Lovise Magrete. Ehkä takaisin Amerikkaan, niin on ehkä parasta. Täällä käyn yhä levottomammaksi, tietämättä itsekään miksi. Ja sen jälkeen kuin sain ne amerikkalaiset kirjat — —

Minä ajattelen asiaa, lupasi Edevart.

Voi, Edevart, kuinka kiitollinen sinulle olenkaan! Ja riemusta mieletönnä Lovise Magrete sulki miehen kuumaan syleilyynsä temmaten hänet mukaansa hurmioonsa. Hän puheli pitkin iltaa yhä uudelleen, kuinka hyvä Edevart oli aina ollut ja kuinka hän, Lovise Magrete, tahtoi häntä siitä kiittää. Niin, Herra nähköön, niin hän tahtoi tehdä! Hän lepäsi miehen leveää rintaa vasten kiihottaen tämän yhä uusiin hellyydenosoituksiin ja uusiin lupauksiin. Ennen aamunkoittoa Edevart oli luvannut kaikki, mitä Lovise Magrete pyysi.

<tb>

Edevart istuu veneessä. Hän soutaa noutamaan Haabjørgiä. Sydämensä syvimmässä hän on suutuksissaan itselleen. Hänen viimeöiset lupauksensa olivat anteeksi antamattomia typeryyksiä. Hänkö Amerikkaan! Pitikö hänen antaa kotona Poldenissa aloittamansa yrityksen mennä nurin? Pitäisikö vanhan isän nähdä vielä sekin! Ja ukkoon kun jokainen pieninkin vanhan tuparakennuksen laajennus oli tehnyt niin suurenmoisen vaikutuksen, että tämä oli aina sanonut: Kunpa äiti olisi ollut näkemässä!

Laivasillalla Edevart tapasi Augustin. Tällä ei ollut rohkaisevia uutisia kerrottavana. Trondheimista oli tullut vastaus, jossa selitettiin, että Augustin vuoresta löytämät kivinäytteet oli jo ennenkin tutkittu moneen kertaan ja että vuoressa oli toimitettu porauksia. Paikka oli ollut tunnettu jo monen miespolven ajan. Tulin liian myöhään, valitti August.

Mitä sinä puhutkaan! huudahti Edevart kauhistuksissaan.

August seisoi hetkisen ääneti kuin kovan kohtalon musertamana miehenä, mutta ojentautui sitten suoraksi ponnistaen sielunvoimansa äärimmilleen muistaessaan toverin olevan näkemässä ja kuulemassa. Nyt minä en voi sinua auttaa! hän lausahti lopuksi.

Edevart surkutteli toveriaan oman onnettomuutensa hellyttämällä. Kyllä sinulla pitikin olla kova onni!

Niinpä niin, tuumi August, sinne meni kelloni ja kaikki! Mutta välipä tällä. Terve menoa vain! Miten niin?

Ka, koko vuori oli pelkkää roskaa, ei mitään muuta. Mitä sinä puhutkaan!

Tietystikään en ole upposokea enkä löylynlyömä. Jotakin löytämäni varmasti oli. Ei minua niin vain petetä. Mutta todistuksessa mainitaan vain rikistä ja kiisusta ja muusta roskasta; mikä apu tai autuus niistä sitten lähti! Ja niitäkin on niin vähän ja niin ohuelti, ettei kannata ruveta louhimaan. Oletko kuullut mokomaa? Näytti siltä, että koko tunturi olisi ollut samaa ainetta, mutta sitä onkin vain hiukan siellä täällä, ja sitten vielä viittä, kuutta muuta sorttia niiden seassa. Edevart seisoi masentuneena, sanaa lausumatta. Ei hitto, ei se ollut kultaa! sanoi August lopuksi. Mitä nyt aiot tehdä?

Minäkö? Olen vain menossa taloon hakemaan kotiin pientä amerikkalaistyttöä. Hän oli täällä talossa yötä. Tarkoitin, että miten nyt luulet suoriutuvasi kun on ruvettava rakentamaan?

En minä voi ruveta rakentamaan. En tiedä muuta keinoa kuin lähteä pois koko maasta.

Kunpa minäkin voisin tehdä samoin! En silloin kauan vanhenisi tässä paikassa. Mutta nyt ei auta muu kuin kävele pois vielä jonkin aikaa täällä laiturilla saadaksesi muutaman talarin kokoon.

Oletko ihan auki?

Olenpa kyllä. Mutta on minulla sentään revolveri.

Voin lainata sinulle pari talaria, sanoi Edevart. Sain juuri kotoa.

Älä tee pilkkaa miehestä! Et liene itsekään rahaista rahaa koko mies.

Ja saadaan taas nähdä, jatkoi Edevart puhettaan. Kun kaavin kokoon kaikki, mitä minulla on täällä ja mitä kotona Poldenissa, niin ehkäpä voin sinua auttaa. Lähdetkö mukaan?

Ilmoita vain päivä ja minuutti! vakuutti August.

Edevart soutaa kotiin Haabjørg mukanaan. Tytöllä on ihan pussillisia ruoka-aineita ja makeisia; hän on saanut Julialta nuken, jolla on oikein silkkileninki, ja on luvassa toinen, vielä isompi, mutta hänen on itsensä käytävä se noutamassa. Romeo oli antanut sormuksen, jossa on punainen kivi; sellaisia heillä on kaupassa myytävänä.

Oliko hauskaa? kysyy Edevart.

Oli. Ja minun pitää päästä pian hakemaan sitä toista nukkea.

Mitä sinä niin monella nukella?

Täytyy kai tytöllä olla äiti.

Mitä teitte koko ajan? Leikittekö?

Tyttö vastailee kysymyksiin hieman vastahakoisesti. Hän pysyttelee kuten tavallista ikään kuin loitommalla ja katsoo Edevartiin kuin vieraaseen ja asiaankuulumattomaan. Äkkiä hän purskahtaa nauruun ja sanoo itsestään: Naurattavat niin ne kissanpojat!

Pikku Haabjørg on vielä kokonaan muistojensa vallassa, hymyilee aina väliin ja kotiin tultua näyttelee lahjojaan äidille ja alkaa kertoa pyytämättä kaikesta: Julia oli soittanut, klink, klink, klink; se oli ollut kerrassaan ihmeellistä. He kävivät keittiössä; siellä oli istunut syömässä se sama mies, jolla oli kiiltävät hampaat, tiedäthän. Minä lauloin heille, ja mies puhui englantia, mutta lattialla oli kaksi kissanpoikasta, ja iso kissaäiti hiipi hiljaa niiden jäljessä ja katseli niiden leikkiä. Lupasivat, että saan ottaa niistä toisen mukaani, ne kun olivat niin metkoja.

Oliko huoneissa hyvin hienoa? kysäisi äiti. Oli. Mutta leipomossa kaikki olivat jauhoista aivan valkoisina, ja oli jauhoja nenässäkin ja taikinaa käsissä, hihhihhii! Olisittepas olleet näkemässä! Sitten käytiin katsomassa kanoja ja vietiin niille jotakin, ja sitten käytiin vähän joka paikassa. Ketä oli mukanasi?

Kaikki. Niin, ei kylläkään vanha rouva, sillä hänhän on niin lihava ja istuu aina sisässä, mutta Julia ja Romeo ja se vanha herra, ja vanha herra näytti minulle kultakelloaan ja antoi kuunnella sen tikitystä, ja sitten meni tiehensä. Taloudenhoitajatar näytti ruokahuoneenkin. Siellä oli kaiken maailman vehkeitä hyllyillä ja kaapeissa, ja minä sain kakkuja. Voit uskoa, että siellä oli hirmuisen hauskaa. Käskivätkö he käymään?

Totta kai, koska minun kerran pitää hakea se toinen nukke. Antoiko
Julia sinulle yöpaidan?

Antoi kyllä, mutta se oli niin lyhyt, ei paljon parempi kuin mekko.

Vai niin, vai mekko, tuumi Lovise Magrete. Sen saatoin arvatakin!
Sellaisia he tavallisesti käyttävät. Kysyivätkös äitiä?

Kyllä. Tai eivät sentään tainneet — ei, en luule heidän kysyneen. Mutta isää kyllä. Kävin taas katsomassa vasikoita, eivätkä ne yrittäneet purra, vaan ainoastaan nuolla kättä.

Eivätkö kysyneet äitiä?

Eivät kysyneet. Mutta minä sanoin, että sinulla on kaksi sormusta ja että toisessa on helmi.

<tb>

Ei. Eivät olleet kyselleet äitiä.

Siinä oli Lovise Magretelle uusi loukkaantumisen aihe. Hänen käydessään seuraavan kerran lapsen mukana Knoffilla talon väki ei paljonkaan välittänyt hänestä itsestään, mutta kaikki pyörivät pikku Haabjørgin ympärillä. Äitiä ei edes pyydetty sisään. Kaikeksi onneksi sattui Anders Vaade olemaan kaupassa käymässä, ja tämä sekä Lorensen pitivät koko ajan Lovise Magretelle seuraa. Siinä jo sovittiin ajasta, milloin lähdetään maasta, sovittiin samalla kaikista yksityiskohdista. Edevart kuunteli valmista, mutta kun puhelu kävi englanniksi, hän ei ymmärtänyt halkaistua sanaa.

Palvelustyttö tuli kysymään "herrasväkien" puolesta eikö pikku Haabjørg saisi tälläkin kertaa jäädä heille yöksi. Äidille ei minkään valtakunnan kutsua! Lovise Magrete katsoi Edevartiin sanoen: En voi ymmärtää miksi he aina ja aina tahtovat pienokaista luokseen. Lorensen kuiskasi hiljaa, viekkaan näköisenä: Romeon keksintöä koko juttu, ja toiset tahtovat olla hänelle mieliksi. — Miksipäs tyttö ei voisi jäädäkin! kuiskasi Edevart. — Niin, en tiedä; mutta tällä kertaa minulla o mukana hänelle yöpaita. — Äiti pisti paperiin käärityn esineen tytön käteen laskien hänet sitten menemään.

Mutta lapsi oli tuskin ehtinyt ulos kaupasta, ennen kuin Lovise Magrete säpsähti ja huudahti. — Juokse sukkelaan tytön jälkeen! hän kuiskasi Edevartille nykäisten tätä takinhihasta. Hae takaisin se käärö, se ei ollutkaan oikea!

Edevart vastasi juoheaan: Vai ei se ollut oikea…?

Ei ollut. Se oli minun omani. Kas tässä hänen! Juokse sukkelaan vaihtamaan!

Lovise Magreten oma…? Edevart ihmetteli juostessaan. Hän oli talossa hyvä tuttu, tunsi paikat, mutta e tavoittanut tyttöä ennen kuin keittiössä.

Kääröt oli vaihdettu käden käänteessä, mutta taloudenhoitajatar Ellingsen, joka oli naimisissa Magnuksen kanssa, puuhaili jotakin keittiössä. Hän tunsi heti Edevartin ja kasvot lehahtivat punaisiksi, mutta hän katso mieheen tyynesti ja pitkään irrottamatta tästä silmiään Edevartin tervehtiessä ja astuessa lähemmäs hän hymyili. Entinen neitsyt Ellingsen oli ennallaan, vaikka olikin joutunut naimisiin ja vaikka hänellä olikin paksu kultasormus keskisormessa. Oli aivan samanlainen kuin ennenkin, hihat kyynärpäihin saakka ylös käärittyinä, käsivarret nuortean pyöreät niinkuin ennenkin. Hän ei ollut ollenkaan muuttunut.

Näkeepä kerran tätäkin miestä! hän huudahti.

Mitäpä minä itseäni näyttelemään, kun sinä kerran olet naimisissa! ivastasi Edevart äreästi.

Entäs sinä? Etkö itsekin ole naimisissa?

En toki, siitä hulluudesta olen vielä säästynyt.

Olen kuitenkin kuullut kerrottavan, että olet taas löytänyt Haakon
Doppenin vaimon.

Niin, tavallaan kyllä. Hän tuli Amerikasta ja tahtoi nähdä vanhan kotinsa, enkähän minä voinut ruveta kieltelemäänkään, selitteli Edevart arkaillen.

Niin, niin. Mitäpä se minua liikuttaa.

Kuinkas huristaa?

Kuinkapas tässä… päivä kerrassaan. Entä itse…?

Ei kannata puhua. Taitaa tulla lähtö koko maasta.

Oletko tehnyt jotakin hullua? kysyi nainen tutkivasti.

Olenpa niinkin. Itselleni nimittäin.

Edevart ei voittanut mitään itseään säälivällä huokauksellaan. Jos hän olisi tahtonut esittää asian ikään kuin hänelle olisi tapahtunut vääryys ja että hän siis ansaitsi sääliä, että kohtalo oli vienyt hänet väärään, joten hän siis oli uhri, niin pahasti hän erehtyi. Taloudenhoitajatar Ellingsen vain nauroi hänelle vasten silmiä irvistäen vielä samalla, mikä ärsytti Edevartia.

Mitä sinä naurat?

Itkeäkös tässä pitäisi? Ei, jokaisen ihmisen elämä ja oleminen on sellaista, millaiseksi sen itse tahtoo. Niin että älä yritäkään syyttää toisia.

Sitä Edevart ei ollut tehnytkään, joten hän vastasi loukkaantuneena: En ymmärrä, mitä sinä tarkoitat. Olenko muka syyttänyt sinua jostakin?

Et kylläkään minua. Mutta annetaan asian olla, tulin muuten vain sanoneeksi.

Nainen oli kumman äreä ja tyly, hieman liian äkkipikainen. Edevart varustautui lähtemään, mutta toinen ei päästänyt häntä pois. Keittiössä liikkui palvelustyttöjä edestakaisin puuhaillen kuka mitäkin. He katsastivat paistinuunia, kattoivat pitkän väenpöydän, pesivät ja huosivat. Taloudenhoitajatar Ellingsen avasi ruokakomeron oven sanoen: Tulehan tänne, niin sanon sinulle jotakin!

Mitä sitten? ihmetteli Edevart, mutta lähti kuin lähtikin jäljestä.

He seisoivat nyt lukitun oven takana kahden. Ei tapahtunut mitään.
Mitäkö? virkkoi nainen vihdoinkin. Ei mitään.

Edevart oli ymmällä: Mitä sinä oikein…?

Toisen nenäkkyys oli kuin pois puhallettu. Hän hymyili hämillään ja surullisesti luoden silmänsä maahan: Olisin vain halunnut hetkisen puhella.

Edevart: Minulla ei olisi juuri nyt aikaa. Katsos, minut lähetettiin vain hakemaan tämä käärö pois, niin että pois kai se on vietävä. Odottavat jo minua.

Ketkä?

Matkaseurani.

Naisen kasvoille levisi katkera ilme, hän mutisi puoliääneen: No sitten en tahdo sinua pidätellä. Ajattelin vain, että ehkä olisit istunut täällä hetkisen juttelemassa, juonut vaikka kupin kahvia; olisin hakenut leipääkin.

Kiitoksia vain paljon, mutta —

Edevartia rupesi säälittämään. Hän ei tuntenut enää mielessään vähintäkään kaunaa, vaan tahtoi olla ystävällinen ja tarttui naisen käteen. Onpa sinulla paksu sormus.

Niin on.

Miksi käytät vihkisormustasi keskisormessa?

Se oli niin väljä.

Niin niin, Magnus on toivonut sinulle kaikkea hyvää ja hankkinut sen vuoksi tavallista isomman sormuksenkin.

Siihen toinen ei vastannut mitään. Hän irroitti kätensä Edevartin kourasta ja oli puuhailevinaan jotakin ruokakomeron perällä, avasi kaapin ovea sen verran, että Edevart saattoi nähdä kaapissa olevan jauhoja, vehnäjauhoja. Mitä ihmettä hänellä saattoi olla siellä tekemistä? Tuo kaikki oli pelkkää neuvottomuutta.

Mutta jopas minä jäänkin tähän koko päiväksi! Edevart huudahti äkkiä kiireesti lähtien saman tien ulos.

Nainen tuli jäljestä. Hänen kasvonsa olivat tuhkanharmaat, ja hän näytti olevan valmis kuristamaan miehen siihen paikkaan. Ovesta mennessään Edevart tunsi naisen käden selässään, tämä kun tyrkkäsi häntä menemään. Lovise Magrete odotteli jo levottomana kuin tulisilla hiilillä.

Viivähdin vähän, virkkoi Edevart.

Lovise Magrete tarkasti heti kääröä ja huoahti sitten helpotuksesta:
Hyvä! Tämä on oikea! Lähdetään nyt kotiin. Oletko valmis?

Olen kyllä.

He eivät olleet ostaneet mitään, eikä heillä ollut mitään kannettavaa veneeseen. Pihalla Lovise Magrete äkkiä pysähtyi kysyen: Oletko käynyt leipomossa?

Leipomossako? En.

Sinulla on valkoinen kädenkuva selässä, virkkaa Lovise Magrete pudistellen Edevartin takkia. Missä tapasit Haabjørgin?

Keittiössä.

Valkoinen kädenkuva, hän sanoo uudelleen. Kaikkien viiden sormen jäljet. Ihan selvästi jauhoja, en saa niitä lähtemään.

Edevart sukaisee takin päältään siinä paikassa ja pudistelee ja hieroo ja hankaa. Hän on raivoissaan ja nolona; hänen mieleensä jo iskee ajatus palata niiltä jalkojensa sijoilta takaisin keittiöön kiittämään syyllistä oikein kädestä pitäen, niin että sormet musertuvat leveää sormusta vasten.

Se sinun "neitsyesi" on tainnut riippua kaulassasi! sanoo Lovise
Magrete värittömin huulin.

Ei ole ollut kaulassani.

Vanha rakkaus, jahdin ajoilta!

Hahhahhaa! Edevartin täytyy nauraa kesken kaiken.

Vai niin, hän siis oli sittenkin kaulassasi?

Edevart: Olisi paras sinun olla ääneti! Hän sukaisi takin hartioilleen sellaisena kuin se oli, ja sitten he lähtivät.

Olisi sentään voinut ensin pyyhkiä jauhot käsistään! pisteli Lovise
Magrete vieläkin.

Edevart puri hammasta vastaamatta mitään. Se hävytön ihminen, se paholaisen sikiö, oli ajatellut kaiken edeltäpäin! Edevart oli äkeissään itselleenkin, kun oli keskellä pihaa ottanut takin päältään ja pudistellut sitä Se noita oli varmaan tirkistellyt ikkunasta ja nähnyt kaikki.

Minun olisi itseni pitänyt käydä se käärö vaihtamasi tuumi Lovise
Magrete.

Parasta olisi ollut niin.

Niin, mutta enhän minä voinut mennä sinne. En tahtonut näyttää silmiäni. Heidän ei pidä päästä sanomaa että minä muka tuppaudun heidän keittiöönsä, jotta kutsuisivat minut sisään.

Lovise Magrete kiusasi Edevartia kotimatkalla niin kauan, että tämä lopulta kertoi hänelle kaikki tyynni. Edevart saattoi tehdä niin hyvällä omallatunnolla, turvautumatta kertaakaan valheeseen, hän oli aivan viaton. Lovise Magrete huomasi oitis, että häväistys oli tarkoitettu paljon enemmänkin hänelle itselleen kuin Edevartille, mutta suhtautui asiaan sangen rauhallisesti ja virkkoi, laskien surumielistä leikkiä: Tämän jälkeen en taida enää tohtia laskea sinua käymään yksin kaupassa! Hän koetti hieman hymyilläkin, mutta siitä tuli varsin vaisu ja alakuloinen hymy. Jonkin aikaa asia näytti Lovise Magretea painostavan: hän saattoi yhtäkkiä leimahtaa kuin tuleen, ja silloin hän helli Edevartia puuhaillen ja häärien hänen lähellään kuin ensimmäisinä päivinä. Mutta lopulta sekin puuska meni ohi. Lovise Magrete sai muuta ajattelemista.

Hän kysäisi Edevartilta: Etkö aiokaan lähteä kotiisi panemaan kaikkea kuntoon?

Kyllä lähden, vastasi Edevart.

Mutta meni päiviä, viikkoja vieri, eikä Edevart vieläkään lähtenyt. Hän ei hievahtanut paikaltaan. Kävihän elämä laatuun näinkin; hän sai Pauline siskolta kotoa rahoja sitä mukaa kuin tämä sai myydyksi vastalähetetyt tavarat, joten Edevart saattoi ostaa Knoffilta ruokatavaroita ja elää edelleen.

Jonkin ajan kuluttua Lovise Magrete jälleen uteli: Etkö aio lähteä liikkeelle?

Kyllä lähden.

Jo sinun sietääkin lähteä, sillä ei ole enää liikoja aikoja jäljellä.

Mitä? Onko sinulla jo matkalippu?

Matkalippuko? En ollut aikonut palata takaisin Amerikkaan, olin aikonut jäädä tänne.

Niin minäkin ajattelin, sanoi Edevart synkästi.

Niin, mutta minä en jaksa olla täällä enää kauempaa, ei puhuta siitä. Täytyy siis yrittää takaisin Amerikkaan. Johonkin paikkaan sinne, minne vain, ehkä Länsivaltioihin.

Et siis itsekään ole varma siitä, minne menet.

En tiedä. Ei, teen voitavani, enkä enää ajattele muuta. Sinä vain naurat ja tietysti luulet minun olevan päästäni pilalla, mutta asia on niin, että minulla on lapset siellä.

Täälläpähän sinulla on lapsi, huomautti Edevart siihen.

Äänettömyys.

Onko sinulla itselläsi rahaa matkalippuun? kysäisi Edevart sitten.

Ja toinen vastasi suoraan: On kyllä, sillä Anders Vaade lupasi lainata.

He eivät enää juuri ujostelleet. Vielä pari kuukautta sitten Edevart olisi pitänyt loukkauksena, jos Lovise Magrete olisi ottanut toisilta rahoja lainaksi. Mutta he olivat kumpikin heränneet suloisesta hurmiosta; kumpikin tunsi itsensä kumman rikkinäiseksi, kummankaan taholta ei ollut täydellistä antaumusta. Lovise Magrete oli siihen saakka — varmastikin hienotunteisuudesta Edevartia kohtaan — pitänyt sormuksensa piilossa, mutta nyt hän ykskaks pisti ne sormiinsa. Ne olivat kyllä kauniit, miksi hän ei siis käyttäisi niitä! Edevart huomasi ne kyllä, mutta ei sanonut mitään. Hänestä se ei enää tuntunut juuri miltään. Hän ei tiennyt, mistä sormukset olivat kotoisin, eikä kysellytkään. Ja sattuessaan kerran taas muistamaan jauhoiset sormenjäljet Edevartin takissa Lovise Magrete vain nauroi sydämellisesti mokomalle ilveilylle ja kysyi, eikö Edevartin tehnyt mieli käydä hakemassa uusia. — Mikäpäs siinä; kerran kun Anders Vaade ilmestyy kauppaan, minä pistäydyn keittiöön, niin saatte olla kahden. — Niin, Anders Vaade ei ole ollenkaan hullumpi mieheksi, älä luulekaan! virkkoi Lovise Magrete puolustellen tätä. Oli varmasti aikoinaan, hänkin, hiukan minuun rakastunut, tämä helmisormuskin on häneltä saatu — kerran jouluna Amerikassa. —

Edevart vastasi: Lienen minäkin saanut jotakin neitsyt Ellingseniltä.

Ei. He eivät enää suotta ujostelleet toisiaan. Heidän sydämellisen rakkautensa satu oli lopussa, heillä ei ollut edessäpäin ainoaakaan varmaa kiinnekohtaa. Heistä oli tullut rakkaudessakin maankiertäjiä.

Nyt on enää kaksi viikkoa aikaa, sanoi Lovise Magrete.

Mihin sitten?

Lähdemme kahden viikon perästä. Laittaudu valmiiksi!

Mutta jos sinä lähtisit minun mukaani kotiin katselemaan, miltä siellä näyttää? kysäisi Edevart kuin koetteeksi. Ehkäpä hyvinkin tahtoisit jäädä sinne olemaan.

Ethän ole rakentanut…?

Rakentanut ja rakentanut — oletko sinä Lovise Magrete sitten tottunut mahdottoman leveihin tiloihin?

En suinkaan, virkkoi toinen nöyrästi. En ole, Herra nähköön. Itse vain puhuit siitä, siksi tulin sanoneeksi.

Edevart: Varmasti rakennutankin vielä. Se vie aikansa, mutta varmasti rakennutan. Tehdään pieni sievä tupa meille kolmelle. Lähdetäänkö katsomaan sen uuden tuvan paikkaa?

Kyllä minä tulen sinun mukaasi.

Asia oli ratkaistu. Mutta Lovise Magrete itse lykkäsi lähtöä tuonnemmaksi. Tuntui siltä kuin hän ei olisi osannut paljoakaan odottaa matkan tuottamasta vaihtelusta, vaan olisi tahtonut olla ennen kaikkea varma siitä, että ehtii takaisin, ennen kuin ne kaksi viikkoa ovat kuluneet, joiden kuluttua Amerikanmenijöiden oli määrä lähteä. Edevartkin oli kahden vaiheilla, hän pelkäsi samoin kuin Lovise Magretekin, että heidän matkansa olisi aivan turha. Ja mitä hän sanoisi poldenilaisille tulla tupsahtaessaan sinne naisen ja lapsen seurassa? Entä mitä ihmiset sanoisivat siitä?

Yks'kaikki —

Haabjørgiä kävi sääli. Tyttö oli nyt saanut Julia Knoffin kummankin nuken, hänen oli määrä mennä sinne vielä kolmaskin kerta yöksi ja saada kissanpoikanen. Mutta nyt kissanpoikanen jäi saamatta. Edevartin täytyi luvata lapselle kissanpoikasia kokonainen katras heidän tultuaan Poldeniin.

He panivat ovet lukkoon ja soutivat matkoihinsa. Doppen oli jälleen kuollut paikka. Ketään ei ollut saattamassa, ainoastaan kosken kohina seurasi lähtijöitä kappaleen matkaa lahdelle. He soutivat lähinaapurin Karelin kautta ja sopivat niin, että tämä pistäytyy silloin tällöin paikkaa katsastamassa.

<tb>

He saapuivat Poldeniin venekyydissä. Edevart ei ollut kovinkaan reippaalla mielellä. Tällä kertaa hänellä ei ollut matkassaan kalastaja-alusta, eipä edes kauppatavaroita täyteen lastattua nelihankaakaan, vain pari uppo-outoa ihmistä. Mitähän isä ja sisar sanovat? Entä Joakim, mitähän varsinkin Joakim sanoisi?

Liukuessaan Poldenin vuonon pohjaan he näkivät väkeä työssä kuivauskallioilla. Ihmiset tuijottivat heihin uteliaina ja ihmeissään. Edevart koetti kyyristyä kokoon soututeljollaan. Kas vain, ofotilainen näkyi tänäkin vuonna olevan Poldenissa kuivaamassa kalaansa. Ukko ei ollut maksanut Edevartilta edellisenä vuonna lainaamiaan talareita, ei kai ollut kyennyt lähettämään, Nils poika oli tainnut tulla maksamaan aika paljon. Mutta laivuri oli kaapinut kokoon kaiken, mitä suinkin oli saanut, voidakseen tänäkin vuonna ostaa kalaa.

He nousivat maihin venetalaiden luona ja lähtivät kiipeämään kylään.
Edevart kantoi tavaroita. Mihin he suuntaisivat askelensa?

Mutta kaikki sujui sentään hyvin, ei lainkaan hullummin. Lovise Magretea oli matka virkistänyt. Se tarjosi vaihtelua ja uusia oloja, ei tarvinnut päivät päästään polkea samoja jälkiään Doppenissa. Hän oli kaunis ja sävyisä, niin että voitti piankin Paulinen puolelleen. Haabjørg suoriutui mainiosti heti ensi hetkestä alkaen. Kohta tultuaan hän sai omakseen kaupan kissan pentuineen päivineen, ja lisäksi hänestä ja isästä tuli pian hyvät ystävät, hän kun kertoili ukolle Amerikasta. Joakim ei ollut kotona.

Kaikki kävi tosiaan paremmin kuin olisi osannut odottaakaan. Jo se seikka, että rakennukset oli maalattu valkoisiksi, vaikutti Lovise Magreteen virkistävästi, niin että hän puhkesi puhumaan: Mutta Edevart, sinullahan on iso rakennus kotitalona! Kiviportaatkin ja kaikki!

Kaikkea muuta kuin iso, tuumi Edevart, mutta sen nojin on vain tultu toimeen. Hän näytti hieman nolona ja aivan kuin häpeillen seuralaiselleen kaupan, sen muutamat harvat hyllyt ja kaapit, sitten pikku toimistonsa ja siunatuksi lopuksi vieläkin pienemmän huoneensa. Kaikki oli hyvässä kunnossa, mutta naurettavan pientä! Edevart kysäisi: Voitko tulla toimeen tässä huoneessa?

Totta kai, vastasi Lovise Magrete. Mikäpä siinä!

Edevart: Tietystikin vain näin aluksi. Rakennan sitten lisää.

Entä mihin Haabjørg pannaan nukkumaan?

Sitä täytyy ajatella. Enkäpä Paulinen kanssa? Heistä on jo tullut hyvät ystävät.

Miksi ei. Mutta entä sinä itse? Aiotko jäädä taivasalle?

Minäkö? Älä suotta huolehdi minusta. Aina minä johonkin…

He kävivät katsomassa talon kaikki laitokset. Heidän pistäytyessään piskuiseen navettaan Lovise Magrete veti sen hajua sieraimiinsa huudahtaen: Voi kuinka tutulta tämä tuntuu! Kun lehmät tulevat illalla kotiin, minun pitää päästä lypsämään.

Edevart tarkasti kaupan ja Pauline ilmoitti, mitkä tavarat olivat taas lopussa. Kaipa saadaan uusia tilalle, hän tuumi rauhallisesti. Mutta missä Hosea on?

Hoseako? Hänhän on Ezran kanssa. Et arvaakaan, että he ykskaks menivät kesällä naimisiin! kertoi Paulin hymyillen. Poika oli, kuin olisi henki ollut kysymyksessä hihhihhii, enkä edes tohtinut kirjoittaa sinulle asiasta. Eipä silti, kyllä he voivat hyvin. Se Ezra on oikein aikamies, koko kesän on möyrinyt suollaan, ja kaikki kasvaa siellä ihan silmissä. Heillä on jo kaksi lehmää… Mitä minun pitikään kysyä: Onko tämä nainen sama, jolle yhdessä kirjoitettiin Amerikkaan?

Sama on.

Onko hän ollut naimisissa?

On. Mies katosi teille tietämättömille.

Sanoit, että hän oli hiukan niinkuin päästään paleltunut. Mutta en minä ole huomannut mitään sellaista.

Se on varmaan mennyt ohi. Ja viis minä koko asiasta Mutta missä Joakim on?

Kvæ-vuonolla. Hänen pisti päähän koettaa vielä kerran onneaan nuotalla… vain sellainen pikkuyritys isompien töiden lomassa. Mutta kuuluu sentään saaneen silliparven apajaansa.

Mainiota! mutisi Edevart itsekseen. Sillä Joakimilla on kerta kaikkiaan onni matkassaan.

Hän tarvitsisikin nyt vähän onnea, virkkoi Pauline, poika on näet navetan rakennuspuuhissa. Eikö entinen sitten ole tarpeeksi iso? Ei ole enää. Sillä meille on hankittu uusi lehmä entisten lisäksi. Et voi uskoa, kuinka hyviä satoja hän on saanut sen perästä kun rupesi kokeilemaan merilevällä.

Ihmeellistä! mutisi Edevart taas. Ketä hänellä on nuottakunnassaan?

En tiedä muista, mutta ainakin Ezra ja Karolus ja Teodor…

Illalla Lovise Magrete lypsi lehmät, mutta jälkeenpäin hän hymyili kyynelten läpi katsellessaan käsiään, jotka oudosta työstä olivat käyneet helliksi. Niin kului ensimmäinen päivä.

Mutta sen jälkeen tuli uusia päiviä, eivätkä ne tuoneet mukanaan pelkkää hauskuutta. Pauline puhui Edevartille vakavasti osoittaen tärkeimpien tavaroiden olevan jälleen lopussa, niin että ihmiset saivat tehdä turhia matkoja heidän kaupalleen. Kas nämä olivat viime aikoina yhä enemmän tottuneet siihen, että saivat kaikki tavaransa samasta paikasta. He eivät tyytyneet enää pelkkään kahviin, suurimoihin ja siirappiin, vaan kyselivät myös akseleita, jotka ennen tehtiin sepän pajassa, ja veneisiin tarvittavia köysiä, jotka sitä ennen oli tuotettu Bergenistä. Nyt oli Ollin päivän aika, ja Nordlandissa olisivat tarvinneet viikatteita heinäntekoon — meidän täytyy hankkia sellaisia tavaroita. Tietysti, myönsi Edevart.

Sitten konttorikirjat. Sisar näytti ne veljelleen. Hän oli merkinnyt varoiksi ainoastaan sen, mikä oli varmaa rahaa sinä päivänä, jona ofotilainen sai kalansa kuivatuksi ja maksoi kuivaajille tilin. Ja kaupasta kertyneet käteiset Pauline oli lähettänyt Edevartille.

Äänettömyys. Edevart ei ottanut vielä siitä masentuakseen, mutta silloin Paulinen täytyi ilmaista koko totuus.

Hän ei voinut sitä enää kauempaa salata: Gabrielsen oli uudestaan ryhtynyt pitämään kauppaa!

Vai niin, tuumi Edevart. Vai aikoo hän yrittää uudelleen?

Niin aikoo, ja tällä kertaa vaimonsa nimissä. Tuttavat menivät takuuseen. He aikovatkin käydä kauppaa oikein suurellisesti, kuten olen kuullut, eikä meillä kohta käy enää ristinsielua.

Edevart istui puoleksi avatun laatikon laidalla kuunnellen valmista. Odotettuaan hetkisen turhaan vastausta Pauline kysäisi: Mitä meidän on tehtävä?

Hankittava uusia tavaroita.

Olisi ollut kovin hyvä, jos olisi saatu uusia.

Mitä tarkoitat? ihmetteli Edevart muka kovin kummastuen. Kirjoitat vain pitkän luettelon kaiken maailman tavaroista, mitä haluat tänne kauppaan, sitten ei muuta kuin annat luettelosi minulle!

No sitten! ihasteli sisar silmät loistaen. Tuo isoveli oli sentään aina isoveli!

Edevart jatkoi silmää räpäyttämättä: Hohhoh, Pauline, kaikkea sinun päähäsi pälkähtääkin! Vai luulit sinä minua tyhjäksi mieheksi! Kyllä minä aina pystyn vastaamaan enemmän kuin itse jaksat tavaroita kirjoittaakaan! Minulla on talo etelän puolessa, rakennukset täydessä kunnossa, samoin monta sänkyä, joissa on täydet vuodevaatteet. Sitten vielä maanviljelystä ja rannalla talaassa vene.

Edevart ei todellakaan tuntenut itseään alakuloiseksi. Olisiko voinutkaan käydä paremmin kuin oli käynyt: Lovise Magrete oli ihastunut uuteen olinpaikkaansa ja ihmisiin ja elukoihin, eikä ainoakaan sielu koko Poldenissa ollut nyrpistänyt nenäänsä sen vuoksi, että Edevart oli tullut kylään kahden uppo-oudon naisihmisen seurassa. Mitäpä siis suotta suremaan! Hänen mielensä kävi jälleen kevyemmäksi, hän aivan kuin muuttui vilkkaammaksi.

Hän pistäytyi molempien naistensa kanssa katsomassa Hoseaa, sisartaan, joka oli naimisissa Ezran kanssa, heidän uudispaikallaan. Sinne ei ollut vielä oikeaa tietä, ainoastaan kapea polku yli soiden ja tunturien. Edevartin täytyi pahimmilla paikoilla kantaa sekä äitiä että tytärtä, mutta sikäli kuin hän tunsi Ezran oikein, sinne kyllä tulisi tiekin ennen pitkää.

He näkivät jo kaukaa yksinäisen naisihmisen työssä pellolla. Hosea, Herra siunatkoon, multaa perunaa viimeistä kertaa pitääkseen sen oikein kunnossa. Nähdessään vieraat hän kiireen vilkkaa kapaisee pirttiin sukaisten vähän lisää vaatetta terveen ja reippaan ruumiinsa verhoksi.

Lovise Magrete virkkoi alakuloisesti: Aivan niinkuin minäkin sain yksin rehkiä Doppenissa perunapellolla! Mutta hän ei antautunut muistojen valtaan, vaan löi kahta kämmentään: kuinka täällä kaikki oli uutta ja valkoista, pirtissä kaksi ikkunaa ja sen päässä kamari, yleensä kaikki kuten uudistaloissa on tapana. Hän saattoi nähdä ikkunoista pitkän matkan päähän, yli vihreiden sarkojen ja suon, aina rantaan saakka, missä ihmiset olivat työssä kalakallioilla, ja vieläkin kauemmaksi, yli Polden-vuonon toisen rannan harjanteille asti. Kaunis, viehättävä näköala.

Edevart: Vai karkasit sinä kotoa ja menit naimisiin? Luuletko sen miehen antaneen minulle enää siunaaman rauhaa! vastasi Hosea hymyillen.

He kävivät katsomassa navettaa, jossa oli pilttuut vielä kahdelle uudelle lehmälle, olipa tallikin vastaisen varalta. Kaiken kaikkiaan huomasi ulkohuonerakennuksiin kiinnitetyn aivan erikoista huomiota. Riihessä oli puimapermanto, ja Doppenin pikku heinälato oli kuin pahainen aitta tämän rinnalla, niin iso tämä oli.

Peijakkaan Ezra! Mutta varmaan hän oli kovasti velassa taloihin, siitä ei voinut olla epäilystäkään, hän kun oli sellainen uskalikko kaikissa hommissaan. Hosea oli tyytyväinen, hänen oli hyvä olla, niin hän kertoi. Ezra uurasti kuin muurahainen ja oli aina hyvällä tuulella. Maksoi todella vaivan nähdä hänet möyrimässä suolla, kuinka hän tokesi veden aina vähäksi aikaa ja taas päästi sen virtaamaan. Hahhahhaa, aina kun päästää ison patouman juoksemaan hän huutaa minut katsomaan. Hän on niin hyvä!

Eikö hänellä ole ketään apuna työssä?

On joskus; Joakim käy väliin auttamassa häntä, mutta Joakimilla on paljon työtä omissakin maissaan. Ja pellonmuokkauksessa tulemme toimeen kahden, lisäsi Hosea ylpeästi. Ezra irrottaa turpeet ja minä hakkaan ne kuokalla hienoksi. Hän on tyytyväinen, kun teemme kauniita vakoja ja tyytyväinen olen itsekin, sillä silloin jää oikein kaunis, musta juova jälkeen. Se on hauskaa työtä! Ja kun ilta on kulunut myöhäiseksi, palataan tuvalle. Ehkä teidän tekisi mielenne käydä katsomassa meidän suopeltoja?

Edevart oli menettänyt lopunkin halunsa maanviljelykseen. Sisaren rupattelu alkoi kyllästyttää, niin että hän vastasi: Ei, enpä luule.

Niin, eipä kai, myönteli Hoseakin.

Edevart viittasi seuralaisiinsa selittäen: Nämä molemmat ovat olleet Amerikassa ja nähneet siellä paljon ihmeempiä asioita, hevosia ja koneita ja kaikkia.

Niinpä niin, tuumi Hosea. Voisimmehan mekin kyntää hevosella, mutta täytyy odottaa, kunnes itse saamme hevosen. Ei ole varaa lainata. Mutta hyvä näinkin, meillä on jo kaksi lehmää.

Hosea oli ylpeä puolestaan — niinkuin Lovise Magrete monta vuotta sitten näytellessään lampaannahkojaan ja vuodepeitteitään. Siitä oli monta, monta vuotta —

He saivat maitoa ja vohveleita, mutta kieltäytyivät kiittäen kahvista.

Kotimatkalla Lovise Magrete oli jälleen hyvä ja lempeä, oikein tyytyväinen näkemäänsä. Ja Edevart käsitti asian niin, että hänen rakastettunsa halusi jäädä Poldeniin ja asettua sinne kaikessa rauhassa asumaan, sillä niin tyytyväinen tämä oli.

VII

Edevart oli saanut pitkän luettelon tavaroista, jotka olivat kaupasta loppuneet, mutta hänellä oli paperi toistaiseksi taskussaan. Mutta ei hän turhista huolinut; Lovise Magrete viihtyi yhä edelleen hyvin, ja Edevart rupesi käymään naapureissakin, jottei häntä soimattaisi ylpeäksi tuttuja kohtaan. Edevartin ei enää tarvinnut pelätä kiusallisia kyselyjä eikä utelemisia, keitä nuo vieraat naiset olivat. Leski tyttärineen, joilta hän oli ostanut talonsa etelän puolesta; nämä olivat tulleet Amerikasta asti katsomaan vanhaa kotiaan, niin ettei kai hän voinut ruveta ajamaan heitä poiskaan!

Edevart lyöttäytyi kyläläisten seuraan puhellen heidän kanssaan pitkät rupeamat. Oikeastaan hän ei suurestikaan välittänyt moisesta, mutta maassa maan tavalla. Lovise Magrete ei lähtenyt mukaan, Edevartin mielestä tämä oli liian hieno siihen. Hänellähän oli kaupunkilaisvaatteet, ja hiukset olivat käherretyt raudoilla kiharaan, eikä se ollut tapana Poldenissa. Mutta yksi ja toinen naapurineukko pistäytyi katsomassa Lovise Magretea, ja kun hän oli ystävällinen ja puhelias ja jutteli mielellään Amerikasta, kylän naiset rupesivat pitämään tuosta leskestä. Hänhän oli kulkenut ympäri maailmaa ja osasi antaa heille neuvoja monissa asioissa.

Edevart lähti uudestaan käymään Hosean luona. Hän pelkäsi loukanneensa tätä, kun ei ollut halunnut katsella uudispaikan viljelyksiä. Pikku Hosea rukka, joka vielä muutamia vuosia sitten oli niin pieni ja aina kiitti häntä hennolla lapsenkätösellään, raatoi nyt suolla ja pellolla raskaassa työssä, mutta hymyili silti yhtä iloisesti. Sellaista siis oli osaansa tyytyminen täällä elämässä! Edevart meni tällä kertaa sisarensa luo yksin, ja hänellä oli mukanaan tälle tuomisiksi muutama kyynärä hyvää kangasta. Ja Hosea, joka ei ollut liioilla vaatteilla hemmoteltu, kiitti onnellisena veljeään tervetulleesta lahjasta. Sinä olet yhä sama kuin aina ennenkin, hän sanoi liikuttuneena.

He kiipesivät rinnettä ylös katsomaan perunamaata, laskeutuivat suolle, joka muodosti yhden ainoan laajan, useiden isojen ja pienten ojien halkoman aukean ja jonka muutamissa neliöissä jo ohra aaltoili. Edevart oli, sisarelleen mieliksi, olevinaan vieläkin enemmän ihmeissään kuin tosiasiassa olikaan, ja teki hullunkurisia kysymyksiä saadakseen tämän hymyilemään.

Mutta kuulehan, saatko nyt olla täällä rauhassa? Hosea huomasi veljen tarkoituksen ja vastasi: En pelkää mitään.

Suosta ei enää kuulu huutoa?

Ei kuulu, hymyili Hosea veitikkamaisesti. Eivät ole enää kuolleet kummitelleet.

Olitpa sentään aika rohkea, kun lähditkin emännäksi taloon näin kauas muiden ihmisten ilmoilta.

Sitä en toki muista ajatellakaan. Päivällä on niin paljon työtä, ja illalla laskeudun levolle luottaen Jumalan suojelukseen.

Enpä tiedä, olisinko minä halukas tekemään samoin, tuumi Edevart vakavasti.

Ja minkä vuoksi? Sen vainajanko tähden? Sehän on jo kirkkomaassa.

Niin, en tahdo säikytellä, mutta joskus yöllä voi taas kuulua huutoa.

Eikä kuulu! Hosea vakuutti hymyillen. Sillä eihän se huutaja laivuri ollut!

Edevart hätkähti ja tiukkasi: Kukas sitten? Mutta Hosean pidättäessä nauruaan saadakseen vastatuksi asia äkkiä selvisi Edevartille, ja hän huudahti: Ahaa! nyt ymmärrän!

Niin, oletko kuullut mokomaa poikaa! Mutta August sen neuvoi!

Se tulen vietävä August! Vai hänen neuvoaan tämäkin…?

Ezran auttamiseksi. Ezran piti näet saada suoviljelyksensä hyvään alkuun, ja silloin koko kylän miehet kaivoivat Skaaron ruumiin ja Martinuksen lehmän suosta. Kas tässä on juuri se suuri kuivatusviemäri, jonka he silloin kaivoivat.

Edevartia nauratti: Siis toinen hyväkäs makasi täällä suossa ja huusi ja kiljui sunnuntaisin kuin hukkuva! Enpä ole kuullut hullunkurisempaa juttua!

Hosea: Mutta hyvä Edevart, älä veikkonen hiisku sanaakaan koko asiasta!

Ole huoleti. Miten itse sait sen tietää?

Kas asia oli sillä tavalla, etten minä luvannut tulla Ezralle, asumaan tänne kaiken maailman kauhujen ja huutavien kummitusten joukkoon koko iäkseni, ja silloin poika kertoi koko jutun.

Nauroiko edes?

Kyllä! Nauroi niin, että suutaan vain piteli kertoessaan. Teki mieleni tarttua häntä tukasta kiinni, niin minua ensin suututti, sillä hänhän pelästytti meidät kaikki puolikuoliaiksi. Mutta hän ei suvainnut minun olevan pahalla päällä, vaan puheli niin mukavasti, että itsenikin täytyi lopuksi vetää suuta nauruun. Ja olihan, totta vieköön, oikein ja kohtuullista, että ruumis pääsi siunattuun multaan, niin että se koitui siunaukseksi meille kaikille. Mutta katsohan näitä ohrapeltoja!

No jo on!

Nuo niittypalstat alkavat jo vähin käydä huolekseni, jatkoi Hosea sitten. Joutuisi nyt mies kotiin niittämään! Eikös olekin niissä heinä kuin turkkia? Kahden lehmän heinät! Mitä minun pitikään kysyä: Aiotko mennä naimisiin hänen kanssaan?

En osaa sanoa. Mitäs itse sanoisit siitä?

Kerrassaan kaunis ihminen, eikä kuulemma liian ylpeä lypsääkseen lehmiäkään. Niin minusta tuntuu.

Niin no, voihan niinkin hullusti käydä.

<tb>

Edevartin oli käytävä postitoimistossa, ja Lovise Magrete istui "toimistossa" kirjoittamassa kirjettä Amerikkaan lapsilleen. Hän oli melkein yhtä huono kirjoittamaan kuin Edevartkin; tuo muuten sukkela ja taitava ihminen oli auttamattoman huono kynän käyttäjä, kirjoitti kömpelösti ja teki paljon virheitä. Mutta kieltään kumpikin osasi käyttää, olipa Lovise Magrete siinä vielä miestä etevämpi, niin että Edevartin ei toisinaan auttanut muuta kuin pysyä vaiti.

Niin, Edevart oli lähdössä postitoimistoon. Hän tahtoi uskotella ihmisille tosiaankin lähettävänsä trondheimilaiselle kauppiaalle laajan tavaroiden tilausluettelon. Mutta ennen lähtöään hänellä oli puhuttavaa Lovise Magretelle. Kunhan tämä vain oli saanut kirjeen valmiiksi, Edevart aikoi rohkaista mielensä. Edevart oli ajatellut tätä jo kauan. Mitäpä siinä oli pelkäämistä?

Tuota… olen ajatellut muuatta asiaa, virkkoi Edevart aluksi. Miten tulit puhuneeksi Anders Vaadelle matkarahoista?

Lovise Magrete näytti menevän hieman omituisen näköiseksi ja soperteli:
Muuten vain sattui tulemaan puhe.

Olisit puhunut minulle.

Sinulle…?

Niin juuri, minulle. Mutta nyt kai on sama näinkin, vai mitä? Aiot kai jäädä tänne, joten et matkarahoja tarvitse?

Lovise Magrete ei vastannut.

Vai mitä ajattelet? kysyi Edevart äkkiä katsoen häneen. Ja Edevartin kasvoista saattoi toinen lukea, että äänettömyys alkoi tuntua tästä kiusalliselta.

En tiedä, mutisi Lovise Magrete. Anna minun ajatella asiaa. Jos me nyt jäämme tänne, ei asiaa voi enää koskaan muuttaa, vaan meidän on pysyttävä täällä elämän loppuun asti.

Entäpä sitten?

Mutta lapset ovat Amerikassa ja kaikki…

Taas sama vanha virsi, edestakaisin, samaa horjuvaisuutta puoleen ja toiseen. Mutta nytkin Lovise Magrete oli sävyisä ja mukautuvainen, avasi kirjeen liittäen siihen jälkikirjoituksen, jossa sanoi olevansa kovin epävarma asiasta. Edestakaisin — ja loppujen lopuksi hän muistutti Edevartia tämän kerran muuanna tiettynä yönä antamasta lupauksesta, että lähtee mukaan Amerikkaan. Siihen Edevart ei voinut sanoa mitään.

Postista tullessaan Edevart toi Lovise Magretelle kaksi kirjettä.
Toinen oli Lorensenilta, ja siinä puhuttiin matkasta, niin hän selitti.
Toinen taas oli Amerikasta, lapsilta. Lovise Magrete luki molemmat
kirjeet jääden istumaan ääneti ajatuksissaan.

Siitä hetkestä lähtien ei enää ainoakaan asia koko Poldenissa pystynyt Lovise Magretea kiinnostamaan, ei hän huolinut enää ruveta lypsämään. Hän vain koetti saada Edevartia taivutetuksi lähtemään mukaan Amerikkaan, ja Edevart oli suostuvinaan — ja antoi päivien mennä menojaan.

Heidän kesken ei koskaan syntynyt oikeaa riitaa, vaan he puhelivat
Amerikasta verkkaiseen tapaansa:

Oliko Norjassa olo käynyt noin sietämättömäksi ihmiselle, joka on vain
Doppenista kotoisin?

Oli kyllä. Sillä se ihminen, joka oli kotoisin Doppenista, oli päässyt näkemään parempaakin. Amerikka oli niin suuri, jollei jossakin paikassa tuntunut miellyttävältä, ei mikään estänyt muuttamasta toisaanne. Hän ei ollut vielä käynyt Floridassa, ja luettuaan niistä kirjoista — — —

Mutta eikö lapsilla ollut vakituinen asuinpaikkansa New Yorkissa? Eikö
Lovise Magrete siis tahtonut asua yksissä heidän kanssaan?

Jonkin aikaa ehkä — kyllä, tietenkin, tokihan hän tahtoi käydä tervehtimässä lapsia ja asua New Yorkissa — jonkin aikaa. Lapset olivat muuten jo täysikasvuisia, eivät kaivanneet äitinsä apua, ja hän oli jo kerran asunut kaksi vuotta New Yorkissa, silloin alussa.

Lähtikö Lovise Magrete sitten pois kotoaan?

Lähdin kyllä. Muutin toiseen kaupunkiin. Oliko se sitten ihmeellistä?

Eipä kylläkään, vastasi Edevart, samanlainen maankiertäjä hänkin. Mutta sehän sopi mainiosti, Edevart tuumi sitten, voivathan he muutella täällä kotimaassakin, vaikkapa nyt Poldenista takaisin Doppeniin.

Ei! Älä viitsi enää mainita koko paikkaa! tuskaili Lovise Magrete kiusautuneena. En kärsi enää sitä ajatella! Etkö itse sanonut sisarestasi, Hoseasta, että hän on peltotilkkujensa ja lehmiensä orja? Minua tuo tuommoinen inhottaa.

Hoseastako puhut? Hän on tyytyväinen osaansa.

Niinpä niin, tyytyväinen kuin Karel, joka ei tiedä mitään mistään paremmasta.

Äänettömyys.

Olin ymmärtävinäni, että viihdyt täällä ja alat tuntea itsesi kotiutuneeksi. Ethän ole moittinut mitään puolella sanallakaan?

Lovise Magrete vastasi: Enhän toki voinut ruveta valittelemaan ja ruikuttamaan, kun olen täällä vieras. Täällä on kyllä hyvä olla jonkin aikaa, aivan samoin kuin Doppenissa. Mutta ei puhuta nyt enää koko asiasta.

Ei, Edevartia ei todellakaan haluttanut panna toista lujille. Asiat olivat tarpeeksi hullusti muutenkin. Hän oli vihjaillut sinnepäin, että Lovise Magreten olisi pitänyt pyytää matkarahat häneltä eikä Anders Vaadelta, ja nyt tämä olisi voinut ottaa hänen sanoistaan kiinni. Ainoastaan yhdestä seikasta hän muistutti vielä: Etkö kirjoittanut minulle, ettet voinut viihtyä Amerikassa missään?

Niin, en viihtynyt sielläkään. Puhuin kyllä siinä totta. Siksi juuri matkustin paikasta toiseen kokeillakseni. Mutta parempi siellä sentään kuin täällä.

Edestakaisin! Mutta Lovise Magrete piti puolensa.

Seuraavana päivänä ratkaisu viimein tapahtui. Lovise Magrete pyysi ensin Edevartia kauniisti laittautumaan tosissaan valmiiksi matkaan seuraavaksi päiväksi. Oli jo kiire, heidän täytyi lähteä Doppeniin.

Seuraavaksi päiväksi? Nuoransilmukka oli kaulassa. Lovise Magrete oli siis lujasti päättänyt lähteä taaskin maasta pois?

Niin, hänen täytyi päästä lähtemään täältä.

Täytyi?

En ole tahtonut puhua siitä aikaisemmin. Ne sanat näyttivät aivan kuin vahingossa luiskahtavan Lovise Magreten huulilta, hän asetti nyt kaikki yhden kortin varaan. Hän uskalsi ryhtyä siihen saadakseen rakastettunsa vakuutetuksi; tuskinpa hän oli tullut ajatelleeksi, että siten joutui lopultakin ratkaisemaan asian ja sai itse vastata seurauksista: Lapset kirjoittavat, että heidän isänsä on löytynyt.

Mitä? huudahti Edevart. Onko — onko hän löytynyt?

Niin lapset kirjoittavat.

Se tepsi. Toden totta, Edevartin mielenkiinto heräsi. Olipa tuo pelkkä epätoivoinen päähänpisto tai silkka totuus, joka tapauksessa Lovise Magretelle oli nyt suotu nautinto nähdä Edevart levottomana.

Se ei voi olla totta! tämä mutisi itsekseen

Niin, kukapa sitä olisi voinut uskoa!

Mutta olethan toki hänestä erossa?

Niin. Olen kyllä, mutta —

Mutta tahdot takaisin hänen luokseen?

Mitä minun on tehtävä? Enhän voi jättää häntä yksin.

Vai sillä tavalla!

Edevart nyökäytti päätään vaipuen mietteisiinsä. Mutta tosiasiassa hän ei masentunut tästä sen pahemmin. Uutinen ei häntä musertanut, päinvastoin tuntui kuin vapautukselta. Nyt oli vihdoinkin päästy tästä ainaisesta epävarmuudesta!

Ymmärrät siis itsekin, ettemme voi enää odottaa.

Edevart ihmetteli: Niin — mutta eikös ollut tarkoitus, että minä tulen mukaan?

Niin — etkö sitten voi tulla?

Mitä — mitä ihmettä sinä oikein ajattelet?

Lovise Magrete alkoi samassa silmänräpäyksessä harkita, miten parhaiten pääsisi peruutumaan. Hän oli niin sukkela ja nopea keksimään, että nytkin oitis alkoi selittää:

Niin, Haakon ei ole oikeastaan tullut takaisin lasten luo, he vain ovat päässeet hänen jäljilleen.

Mutta kun he hänet löytävät ja ottavat kotiinsa — en ymmärrä, aiotko sinä olla yhtaikaa naimisissa kahden miehen kanssa?

Mitä minun pitää tehdä? valitteli Lovise Magrete kyynelten kihotessa silmiin. Mutta minun kyllä täytyy lähteä Amerikkaan, niin he kirjoittavat.

Oliko sekin viime kirjeessä?

Taaskin Lovise Magretella oli heti samassa vastaus valmiina. Edevarthan saattoi vaatia kirjettä nähtäväkseen ja antaa englantia taitavan ystävänsä Augustin tulkita sen. Se ei saanut tapahtua; niinpä hän sanoa sukaisi sukkelasti: Ikävä juttu, että tulin polttaneeksi koko kirjeen. Olisit mielelläsi saanut sen lukea.

Vai poltit sinä sen?

Poltin. Jottei kukaan olisi saanut tietää minun olevan naimisissa. Tein niin etupäässä sinun itsesi vuoksi.

Kumpikin vaipui pitkäksi aikaa mietteisiin. Vaikka koko juttu olisi ollut pelkkä hätävalhe, jonka avulla Lovise Magrete toivoi pääsevänsä eroon hieman kiusallisesta tilanteesta, siitä tuli kuin tulikin ratkaisu. Hän ei voinut peruutua sanoistaan.

Niin, niin, virkkoi Edevart vihdoin. Kaikki on siis lopussa.

Hyvä Luoja, niin on! vastasi Lovise Magrete. Tietysti hän oli nyt lempeä ja surullinen, puhui melkein lakkaamatta ja itkikin hiukkasen, mutta näytti hänkin hyvin jaksavan sen kestää.

Se siis oli lorun loppu! toisti Edevart. Lovise Magrete laski kätensä
Edevartin käteen virkkamatta sanaakaan.

Entä Haabjørg? kysäisi tämä.

Etkö luule minun ajatelleen Haabjørgiäkin! Hän on vielä niin pieni, että kai hänen täytyy lähteä minun mukaani. Sinä et kai aio lähteä, vai oletko ajatellut — —?

En! vastasi Edevart lujasti.

Edevart raukkani! lausui Lovise Magrete äskeistäkin hellemmin. Pitääkö meidän kummankin jättää sinut?

Pahasti ainakin siltä näyttää. Soudan teidät huomenna laivaan.

Tulet kai sentään samaa matkaa Doppeniin asti?

Edevart vastasi sydänjuuriaan myöten loukkaantuneena: Tulen kyllä — jos huolitaan.

Jos huolitaan! Kuinka Edevartilla saattoi olla sydäntä puhua tuolla lailla? Tokihan he olisivat viimeiset yhdessäolon hetket Doppenissa —

<tb>

Edevart ei mennyt lähtijöitä saattamaan Doppeniin asti. Asia joutui aivan viime hetkessä uuteen vaiheeseen. Edevartilla oli raskas, tukala yö, turhaan hän odotti unta ja lepoa. Ei tuntunut enää helpolta tämän naisen menettäminen, sitä paitsi hänen mieltään kirveli, kun hän ei edes voinut tarjota tälle matkarahoja. Hän oli, suoraan sanoen, rutiköyhä mies.

Soudettuaan naiset laiva-asemalle Edevart yritti, tuntiessaan itsensä sairaaksi ja rohkeutensa pettävän, piilottautua toisten katseilta laivan tulohetkellä, mutta se ei onnistunut. Haabjørg, joka ravasi joka paikassa, löysi hänet vihdoin. Edevart istui kokoon lysähtäneenä käsiinsä tuijottaen.

Täälläkö sinä olet! lapsi ihmetteli. Äiti lähetti minut etsimään sinua.

Vai lähetti etsimään… Edevart lähti tytön mukaan.

Lapsi osoitti häntä riemuiten: Löysinpäs hänet, äiti, löysinpäs, hihihi!

Lovise Magrete taisi aavistaa yhtä jos toistakin. Hän oli hyväntahtoinen ja suvaitsevainen ja selitti lapselle, että Edevartilla oli kovin paljon ajattelemista, joten piti antaa hänen olla rauhassa. Tule, Edevart, tänne istumaan!

Miksi Edevart ei saanut olla Lovise Magreten auttajana ja hoivaajana viimeiseen saakka? Häneen koski, koski kovasti, kun täytyi erota. Lovise Magrete ei ollut suotta hänen nuoruudenaikansa ensimmäinen syvä rakkaus. Edevart olisi sillä hetkellä ollut valmis lähtemään hänen mukaansa vaikka Floridaan saakka, jos vain olisi ollut siihen varaa.

Ymmärsikö Lovise Magrete, kuinka toinen kärsi? Herra hänet tiesi.
Olet niin kalpea, hän virkkoi pistäen ystävälliseen tapaansa kätensä
Edevartin kouraan.

Minä en ole oikein terve.

Näytät ihan sairaalta.

Ottaisinpa mielelläni nyt ryypyn, jos vain saisin.

Etkö voi täältä saada?

En voi. Eikä siitä olisi apuakaan. Lovise Magrete — Lovise Magrete — Lovise Magrete — hän kuiskaili kuin muistoihinsa vaipuneena huojuttaen päätään.

Lovise Magrete itse valahti kalpeaksi joutuen ankaran mielenliikutuksen valtaan. Hän tahtoi auttaa toista, sanoa jonkin osaaottavan sanan: Olet liian heikko lähteäksesi meidän mukaamme, hän virkkoi sitten yhtäkkiä.

Olen vähän huonovointinen, tämä tuli niin äkkiä.

Olet liiaksi rasittunut, sanoi Lovise Magrete laupiaasti. Parempi, että soudat kotiin ja paneudut oikein vuoteeseen.

Hävettää niin — —

Voi ei, ei, älä ajattele niin. Huomisiltanahan jo ollaan Doppenissa.

Silloin Edevartin voimat pettivät. Hän kääntyi poispäin, mutisten:
Mutta minä en ole siellä.

Lohduttaakseen Lovise Magrete teeskenteli iloisempaa ja reippaampaa kuin olikaan, lupasi kirjoittaa. Minä rakastan sinua, rakastan sinua enemmän kuin ketään muuta koko elämässäni, sen saat uskoa.

Niin, mutta siitä ei ole ollut meille apua. Eroammehan kuitenkin.

Mutta kuulehan nyt, jatkoi Lovise Magrete ikään kuin itsekin olisi lujasti uskonut omat sanansa: En osaa sanoa, voinko tälläkään kertaa viihtyä Amerikassa. Varmaankaan en siellä viihdy, ja silloin tulen taas sinun luoksesi. Olen siitä melkein varma. Tai ehkä sinä tulet minun luokseni? Sehän voi myös olla mahdollista.

Niin, eihän mikään ole mahdotonta, virkkoi Edevart kuin äkkiä rohkaistuneena.

Katsos nyt! Siispä emme nyt eroakaan iäksi. Se vain on muistettava, että minä voin silloin jo olla sinulle liian vanha.

Vai liian vanha! Minähän olen sinua vanhempi. Ei, ei, kyllä minä tiedän. Meidän pitää tavata, ennen kuin ehtii kulua kovin paljon aikaa. Ja toivottavasti pääset nyt onnellisesti kotiin — —

Ei! virkkoi Edevart samassa häpeillen, kyllä minä sittenkin koetan lähteä mukaan.

Lovise Magrete rupesi puhumaan kuin omaan pussiinsa: Ei ei, sitä sinun,
Edevart, ei pidä tehdä! Niin olisi vain vaikeampaa meille molemmille.
En ehkä itsekään jaksa pysytellä rohkeana koko aikaa.

Jos aiotte laivaan, niin joutuin veneeseen! kuului samassa huuto.

Kuului laivan vihellys. Syntyi yleinen hälinä ja hämminki. Kukin sieppasi matkatavaransa, kiireessä käteltiin vielä viimeisiksi hyvästeiksi, ei ollut aikaa suudelmaan. Mihin Haabjørg oli joutunut? Sitä pyryharakkaa! Haabjørg! huusi äiti. — Täällä minä olen! tämä kuului vastaavan jostakin. Lapsi oli osannut pitää varansa, oli jo veneessä ja mätti parhaillaan vettä mahdottoman suurella äyskärillä. Hattu riippui nauhasta selässä. Sitä tenavaa! Mutta hän sai aikaan yleistä hyväntuulisuutta, kaikkien täytyi väkisinkin hymyillä.

Edevart soutaa nyökkäsi nelihankaansa takaisin kotiin. Nyt ei mies ollut enää paljonkaan arvoinen. Lovise Magrete ei ollut hiiskunut mitään matkarahoista, ja Edevart oli visusti pitänyt suunsa kiinni. Kunnia oli ehkä pelastettu, mutta missään tapauksessa ei muuta. Tässä hän nyt istui soututeljolla. Mitähän August olisi tehnyt hänen sijassaan? Viheltänyt vain ja oikaissut selkänsä suoraksi. Edevart taas tuntui lysähtäneen kokoon taakkansa alle.

Mutta kaikkeen tottuu.

Päivät menivät menojaan, aika kului. Edevart sai Lovise Margretelta kirjeen. Nyt tämä oli lähdössä, mutta aikoi kyllä tulla takaisin. Niin kirjeessä oli. Voi, niin rakas ja niin herttainen kirje; hiukan se kylläkin oli hätäinen ja hiukan epäjohdonmukainen, aivan kuten sen kirjoittajakin. Se siunattu ihminen ei sentään lähtenyt hänen luotaan kuin karkulainen, vaan ajatteli häntä ja olisi järjestänyt kaiken hänen parhaakseen, mutta se ei käynyt päinsä. Mutta kuulehan nyt! Romeo oli taas niin ihastunut Haabjørgiin ja antoi tälle vaikka mitä eikä tahtonut laskea lasta ollenkaan pois, ja lopuksi itse rouva Knoff oli käynyt kysymässä, eikö Haabjørg voisi jäädä Norjaan heidän luokseen, hänellä olisi siellä hyvä olla. Lovise Magrete oli ihmetellyt ja päivitellyt ja ajatellut asiaa; ehkäpä Edevartin vuoksi, tämä ei olisi silloin niin yksin… Mutta luuletko niiden ihmisten sittenkään osoittaneen sen vertaa ihmistapoja, että olisivat pyytäneet minua, lapsen äitiä, käymään sisään? Mitäs arvelet? Sillä jos he kerran aikoivat saada hänet taivutetuksi niin suureen uhraukseen, ei kai moinen kunnia olisi ollut lapsen äidille liikaa. Mutta eipäs! Hänen, Lovise Magreten, olisi vain ollut luovutettava heidän huostaansa lapsensa, oma lihansa ja verensä! Eikä sillä hyvä; sillä jos he nyt olisivat saaneet Haabjørgin kynsiinsä, eivät varmaankaan olisi päästäneet tätä enää pois, ja lapsen vartuttua aikuiseksi Romeo aikoi mennä naimisiin hänen kanssaan, joten tämä ei olisi koskaan päässyt liikkumaan minnekään eikä katselemaan ympärilleen maailmassa. Ei kiitoksia! Mitäs ajattelet, Edevart, olisiko minun pitänyt suostua siihen? Jätän sen sinun päätettäväksesi. Mutta pelkään pahoin, että jos sinä tulisit ja tahtoisit nähdä häntä, mihin sinulla on suurempi oikeus kuin kenelläkään muulla, niin hehän eivät olisi siihen suostuneet, sillä he ovat niin ylpeitä ja mahtavia, aivan kuin jumalia meidän tavallisten kuolevaisten rinnalla, eivätkä tiedä kasvatuksesta tuon taivaallista, vaikka minä olen nähnyt enemmän maailmaa kuin he saattavat sanoakaan… Täällä Doppenissa on nyt autiota ja ikävää, kun et sinä ole täällä. Toivon sinun päässeen hyvin kotiin, vaikka olitkin kalpea kuin kuolema. Älä ole huolissasi Haabjørgin ja minun puolestani, hyvin päästiin Doppeniin, kun Anders Vaade souti meidät tänne ja auttoi panemaan kaikki kuntoon, mutta Anders Vaadea en muista hetkeäkään, siitä saat olla varma; olisinhan voinut ajatella häntä Amerikassa, kun hän oli minuun rakastunut, mutta koskaan ei ole ollut merkkiäkään sellaisesta minun puoleltani. On totisinta totta, ettei kukaan mies voi saada minua luopumaan sinusta… Kun tulet, löydät täältä kyllä ruokatavaroita, mutta olen korjannut pois kaiken pilaantuvan ja siistinyt joka paikan. En käytä enää niitä sormuksia, ja toisen niistä pistin pöytälaatikkoon, vaikket sinä voikaan sitä käyttää, mutta anna se Paulinelle muistoksi minulta… Huomenna nousemme täällä laivaan. Älä suotta rupea pelkäämään ja valvomaan meidän tähtemme, minä olen jo senkin seitsemät kerrat ollut matkalla ja kulussa yöllä ja päivällä. Hyvästi siksi, ei iäksi, kirjoita sitten taas…

Ei halkaistua sanaa jälleen ihmisten ilmoille sukeltaneesta aviomiehestä.

<tb>

Päivät kuluivat. Edevart alkoi pelätä, että Joakim ehti palata kotiin Kvæ-vuonolta, eikä häntä juuri nyt haluttanut tavata nuorempaa veljeään. Edevart oli kerta kaikkiaan niin kurjassa kunnossa, niin masennuksissaan, että mieluimmin kartteli kaikkia ihmisiä. Pauline oli käynyt kärsimättömäksi ja alkanut tuskitella, kun ei tavaroita ruvennut kuulumaan. Missä ihmeessä ne mahtoivat viipyä? Olihan tavaroita tilattu jos kuinka paljon, niistä oli tehty oikein pitkä luettelo, mutta yhä vieläkään ei laiva-asemalta kuulunut ilmoitusta niiden saapumisesta, niin että minne ne olivat voineet joutua? Edevart sanoi lähtevänsä etelän puoleen ottamaan asiasta selvää, tyhjensi kaupan kassan rippeet taskuunsa ja lähti.

Tietenkään hän ei voinut mennä minnekään muuanne kuin Doppeniin. Hän saattoi syödä sinne jätettyjä ruokatavaroita ja istuskella sitten käsiinsä tuijotellen.

Mutta ei hän heti päässyt niinkään pitkälle. August pysäytti hänet jo laiturilla sanoen heti ensi sanoikseen: Et siis mennytkään Amerikkaan?

En mennyt, vastasi Edevart totuudenmukaisesti. En saanut matkarahoja.

August nyökäytti päätään: Sen arvasinkin.

En saanut Poldenissa mitään kaupaksi, siellä ei ole kenelläkään killinkiäkään. Tietenkin minulla on saatavia, mutta en saa niitä perityksi, ennen kuin ofotilainen maksaa kuivaajille palkat. Samainen ofotilainen lainasi minultakin muutamia talareita.

Mikä nyt neuvoksi? virkkoi August.

Kysyt minulta samaa mitä minä sinulta.

Niin, mutta miksi ihmeessä tulit tänne? Kai sinulla oli jotakin mielessä? Olin täällä laiturilla heidän lähtiessään. Hän matkusti pois.

Jäin niin yksin, eikä minulla ollut mitään tekemistä. Pistäydyin tapaamaan sinua.

Kunpa päästäisiin täältä pois kumpikin! murahti August vaipuen mietteisiinsä.

Edevart: Minusta ei ole mihinkään lähtijäksi, olen aivan rahaton mies.

August: Onhan sinulla kello ja kultasormus…

Mutta Augustkaan ei tuntunut olevan sen iloisemmalla tuulella. Mutisi vain synkästi itsekseen olleensa tomppeli ja toisten pitäneen häntä narrinaan.

Edevartia tavallaan lohdutti, kun joku toinenkin oli tehnyt tyhmyyksiä. Hän rupesi tutkailemaan ystävältään kaikkea. Ei hän saanut tietoonsa mitään, mutta aavisti sentään, että koska August oli oleillut samassa paikassa jo vuoden ja erinäisiä päiviä lisäksi, siihen täytyi olla jokin syy. Varmaan hän oli samasta syystä hävittänyt kultasormuksensa. Edevart ei hellittänyt, vaan tiukkasi: Mihin sinun kultasormuksesi on joutunut?

August: Mihinkö joutunut? Itsepähän tiedän, missä se on.

Etkö saa sitä takaisin?

Ei oikein siltä näytä.

Etkö pääse tapaamaan sitä naista?

Tapaan toki, joka päivä. Mitä sinä oikein urkit?

Niin, eipähän se minuun kuulu, myönsi Edevart, mutta kuka hän on?

Sitä minä en sano, vastasi August.

Ka olkoon, minun puolestani.

Sillä hän on liian korkealla oksalla, enkä minä sitä sano. Mutta ihan on kuin itse paholainen olisi mukana pelissä. Nyt on mennyt lopuilleen kaksi vuotta.

Kyllä tunnen tuon!

Mutta tiedä se, Edevart, että jouduin siihen ilman omaa syytäni.

Tuokin on tuttua. Niin minäkin, ihan ilman omaa syytäni.

Eikö mitä, sinä kyllä tiesit, mitä teit, mutta minusta tuntui kuin olisi ollut liina sidottuna silmille, niin etten nähnyt mitään.

Miten niin?

Mitenkö niin? Mistä minä tiesin hänen olevan naimisissa, koska itse ei kerran puhunut siitä mitään? Sen sain tietää vasta myöhemmin, ja silloin oli jo myöhäistä.

Oliko hän naimisissa? Etkö voi sanoa, kuka hän on?

August pudisti päätään: Hän on liian korkealla oksalla.

Edevartille selvisi jotakin. Hän muisti paksun sormuksen, joka oli niin kovin iso, että sitä täytyi pitää keskisormessa, vaikka se oli siihenkin liian väljä. Tiedän, kuka se nainen on!

No sittenpähän sinun ei tarvitse suotta kysellä!

On siinäkin koko kapine naisihmiseksi! Mutta miten jouduit hänen kelkkaansa?

Älä puhu mitään! Minulla oli matkalippu Trondheimiin asti, mutta tänne vain pääsin enkä pitemmälle. Eikö se ollut kuin kohtalon sormi? Lähtiessäni laivasta maihin ja tavatessani sen naisihmisen en tuntenut täällä ristin sielua; hän kysyi, mistäpäin olin, ja kuultuaan sen hänen piti saada tietää, miksi et sinäkin tullut ja kaikkea muuta sentapaista. Ja nyt sitten minun olisi pitänyt sinulle kirjoittaa, että minusta muka oli tullut hänen rakastettunsa — hän itse niin sanoi — niin minun piti tehdä, hän penäsi, ja oli mahdottoman iloinen ja kaunis. Mistä minä olisin osannut arvata hänen olevan naimisissa? — Mutta hänhän sanoi olevansa täällä taloudenhoitajattarena, ja sitten sanoi, että minulla on kaunis kultasormus. Tahdotteko sen? kysyin silloin. Sillä lailla se kävi.

No niin, mutta kuultuasi hänen olevan naimisissa — — —?

Heti, heti! Mutta silloinpa jo olikin myöhäistä, sillä en toki minäkään ole puupölkky enkä kivikään, ja niin pikiydyin häneen siinä paikassa. Olen koko ajan odotellut, että hän antautuisi, mutta ei! Sitten vielä on naimisissa mokoman kuvatuksen kanssa, mies sellainen jänishousu — onko nyt sellaisessa vätyksessä miestä sellaiselle naiselle! Sillä siinä on kerrassaan kaunis naisihminen, tiedätkös, kauneimpia mitä olen kuunaan nähnyt kaikilla matkoillani, niin ettei ole ihme eikä mikään, että olen ollut häneen pikiintynyt, mutta hän vain hymyilee joka kerran. Mutta nyt ovat asiat niin hullusti, etten minä voi olla ilman häntä; sillä jos kerran isken silmäni johonkin naisihmiseen, en ikinä voi häntä jättää. Ei vain ole vielä koskaan ennen tapahtunut, että olisin ollut kaksi kokonaista vuotta rakastunut samaan ihmiseen, mutta sinun on muistettava, että tämä onkin oikein hieno nainen. Koskaan ennen ei minulle ole sattunut tällaista. Ja siitä kultasormuksesta puhuen… asia on niin, että olisin iloinen ja tyytyväinen, jos hän tahtoisi sitä pitää kuolemaansa saakka muistona, sillä on useaan kertaan tahtonut antaa sen takaisin, mutta minä olen aina sanonut jyrkästi että ei!

Vai niin, siispä hän ei ole väkisin pitänyt sitä sormusta?

Eikä ole. Sanon niin vain ollessani häneen suutuksissani. Hän on päinvastoin hyvä ihminen ja hävyttömän kaunis, on antanut minulle aina silloin tällöin monet rasvaiset palat, niin etten voi koskaan unohtaa häntä.

Niinpä niin, tuumi Edevart nyökäyttäen päätään. Ymmärrän kyllä, että olet rakastunut häneen.

Olen kuin olenkin. Nähdessäni hänet aamulla kuljen kuin usvassa puolillepäivin, ja syödessäni illallispuuroani luulen sitä lihaksi. Hitto hänestä selvän ottakoon!

Edevart: Sinun täytyy yrittää päästä hänestä eroon!

Niin, kai minun täytyisi yrittää! Jollei häntä olisi ollut, olisin jo aikoja ollut toisessa päässä jälkiäni. Mitäpä minä täällä? Romeo on kyllä hivenen verran korottanut palkkaani, mutta siitä hyvästäkö minä tänne jäämään? Eivätpä tulleet ne kalat!

Toverukset pohtivat vakavasti asiaa. August keksi lopuksi ajatuksen: Lähdetään! Noustaan ensimmäiseen etelään päin menevään laivaan, se tulee viikon päästä. Eipähän tämä täällä makaileminenkaan enää pyhitä.

Sanoitko etelään? Mitä me sinne?

Parempi etelään kuin pohjoiseen. Mitäs meillä on Poldenissa tekemistä? Mennään etelään niin pitkälti kuin suinkin saadaan matkarahoja kokoon, ja sitten mennään maihin. Minä otan hanurin mukaani.

<tb>

Edevart souti Doppeniin. Hän oli nälissään päästessään perille ja alkoi heti etsiä ruokaa. Leipää ei ollut, mutta vähän korppuja, laivakorppuja, sekä savustettua lihaa, mutta ei voita. Hyvä näinkin.

Oli autiota ja tyhjää. Vuoteet oli siististi laitettu, kaikkialla talossa oli pestyä ja puhdasta, mutta ei ainoaakaan elävää sielua. Seinät olivat vaiti. Jos Edevartilla olisi ollut ryyppy mukanaan, hän olisi varmasti sen ottanut.

Ulkona rakennusten ympärillä kaikki oli vihantaa. Niittytilkut olisi pitänyt aikoja sitten niittää, mutta perunan Karel oli kitkenyt ja mullannut. Lovise Magretella oli ollut sydäntä luopua tästä kaikesta!

Edevart käyskenteli omalla tilallaan myöhään iltaan, asettui lopulta heinälatoon omaan vuoteeseensa. Pimeä sakeni yhä sakeammaksi, kosken kohina kantautui korviin. Hän tunsi olevansa yhä yksin ja hylättynä maan päällä — iso, roteva mies surkutteli itseään ja itkeskeli hiljalleen.

Aamulla hän löysi sormuksen pöydän laatikosta. Häntä ihmetytti, että tämä oli se helmisormus, joka oli saatu Anders Vaadelta, mutta ei se toinen sormus, jonka Lovise Magrete ehkä itse oli ostanut — Edevart ei ollut tullut ottaneeksi asiasta sen tarkempaa selkoa. Herra nähköön, Lovise Magrete oli ihmeellisen hyvä, ehkäpä oli täten koettanut oikein ilahuttaa yksin jäänyttä jättämällä Anders Vaaden lahjan tänne. Sekin ajatus sai Edevartin niin mielenliikutuksen valtaan, että taas kieri kyynel silmään.

Edevart meni etsimään viikatetta sitä kuitenkaan löytämättä. Missään ei näkynyt viikatteen kuvaakaan. Eipähän Haakon Doppen ollut vaivannut itseään sellaisella, ja vaimoparan oli kai täytynyt pyytää naapuria tekemään heidän heinänsä. Niin kai asia oli.

Edevart souti Karelin luo lainaamaan viikatetta ja kovasinta. Hän sai pyytämänsä. Karel sanoi, että olisihan hän voinut lähettää poikansa Doppeniin heinät niittämään, mutta ei tiennyt, oliko hänellä siihen oikeutta. Mutta perunan he olivat kitkeneet ja mullanneet.

Poikasi ottakoot perunat kitkemis- ja multaamispalkastaan, lupasi
Edevart.

He rupesivat puhelemaan yhdestä jos toisestakin. Vuodentulosta, joka näytti ylipäänsä koko lupaavalta, kaikista uusista Amerikkaan menijöistä, joiden lähdöstä Karel oli kiukuissaan. Sekään Anders Vaade ei ole koskaan viitsinyt tehdä mitään kunnollista työtä, ihan toista maata mies kuin isänsä, joka itse oli koonnut kaiken, mitä hänellä oli. Mutta Andersin piti vain saada kävellä pitkä takki hartioilla ja olla suurta herraa mielestään. Mutta pahinta asiassa oli se, että se lurjus houkutteli mukaansa ison joukon toisiakin, osaksi nuorta, reipasta väkeä; minun oma lankonikin on joukossa. Entä sitten se Knoffin kaupan Lorensen! Koko aikana Amerikasta tultuaan ei tehnyt mitään muuta kuin haukkui Norjaa sen kuin jaksoi. Miksi ei, senkin hyväkäs, Herran nimessä pysynyt siellä, kun oli kerran sinne päässyt? Mutta saipahan vain puhutuksi monta puolipökerryksiin, se on varmaa, ja yrittäkööt nyt sitten! Kernaasti soisin heille kaikkea hyvää, mutta ei ole yhtään sanottu, tuleeko heistä siellä sen onnellisempia. Elävät siellä paremmin, sitä se Lorensen aina hoki. Miten niin paremmin? kysyin minä silloin. Silloin hänen täytyi avata leukansa ja rupesi selittämään, että siellä muka on rasvaisemmat ruoat. Oletko kuullut mokomaa! Kun ei täällä saa rusinoita ja muuta makeaa mahan täydeltä, niin pillit pussiin vain ja Amerikkaan. No, joutavat mennäkin, senkin yliloikkarit, terve menoa vain!

Edevart, joka itsekin olisi mennyt muiden mukana, jos vain olisi ollut siihen varaa, ei voinut muuta kuin nyökätä aina väliin. Sitten hän sanoi: Johtui mieleeni, että tarvitsen haravaakin; siellä Doppenissa ei ole kerrassaan mitään.

Hän sai haravan.

Nyt Karel teki yhtäkkiä kysymyksen: Vai niin, sinä siis aiot myydä
Doppenin, kuten olen kuullut?

Mitä? En minä siihen osaa sanoa mitään, vastasi Edevart ällistyneenä.
Kuka niin on sanonut?

Eipä taida ollakaan koko asiassa sen enempää perää. Romeo olisi myynyt sen sinun puolestasi, niin sanoi, ja kyseli, enkö minä olisi halukas ostamaan sitä pojilleni.

Edevart meni vähän oudon näköiseksi. Tässä oli varmasti pukinsorkka mukana! Romeo tietenkin aikoi myydä talon Edevartin velasta! En ole tullut ajatelleeksi sitä niin tarkkaan, virkkoi hän sitten, mutta muistan nyt maininneeni hänelle kerran asiasta. Sillä miehellä on oikein hevosen muisti!

Karel: Hän tarjosi taloa minulle. Mutta koski ei olisi tullut kaupassa mukana.

Niin, ei tietenkään koski — eipä tietenkään. Edevart souti kotiin entistäänkin masentuneempana. Hän oli saanut vakavan varoituksen. Mutta mitäpä hän oikeastaan olisi Doppenilla enää tehnytkään, kun kerran oli jäänyt yksin? Ottakoon Herran nimessä Romeo sen tavaravelasta!

Heti kotiin päästyään hän rupesi niittämään. Hän oli kuohuksissaan ja huhtoi voimiensa takaa; hän oli kerta kaikkiaan poissa tasapainosta. Hiki valui virtanaan. Viikate puri hyvin kasteista heinikkoa ja teki tasaista jälkeä. Kun nyt vain näkisi vielä tunnin ajan, hän saisi koko ensimmäisen saran niitetyksi. Huomenna hän levittää heinät karheelle kuivamaan, kääntelee karheen puoliltapäivin ja panee sen illalla ruoille. Ei hän suinkaan ollut poropeukalo maanviljelyksessä, niinkuin pikkuveli Joakim ehkä luuli, ei, kyllä hän tämän taidon osasi!

Edevart heittäytyi vuoteelleen täyden päivätyön tehneenä miehenä, nukkui pari tuntia ja oli taas jalkeilla.

Päivä rupesi valkenemaan. Siitä lupasi taaskin tulla lämmin poutapäivä, niin että miksi hän ei niittäisi lisää? Kestäisi vielä ehkä seitsemisen tuntia, ennen kuin kaste haihtui, niin että kyllä hän, totta vieköön, näyttää Joakimille! Väsyksissään ja oudoksestaan kankeana edellisen illan raadannasta sekä haukkaamatta palaakaan suuhunsa hän lähti jälleen niittysaroilleen.

Edevart oli kookas, väkevä mies ja tunsi jälleen pystyvänsä ja kelpaavansa johonkin. Viikate lauloi, heinä katkesi sihahtaen sen tieltä, leveä ura jäi jälkeen. Tietenkin oli vähän uskallettua niittää koko niittyä yhteen menoon, kun ei ollut takeita monen päivän poudasta, mutta hän ei hellittänyt.

Ehdittyään valmiiksi Edevart pistäytyi tupaan haukkaamaan aamiaista, laivakorppuja ja palvattua lihaa. Keitti kahviakin ja joi sen siirapilla höystettynä. Kymmenen tienoissa kaste oli haihtunut, hän rupesi levittelemään raskasta luokoa karheelle. Tässä oli parinkymmenen kuorman heinät. Hän oli lopulta niin väsynyt, että tuskin pysyi pystyssä, ja laskeutuessaan istumaan hän samassa vaipui uneen.

Edevart heräsi pää kylmänä ja selvänä — kerrassaan merkillisen selvänä. Yksi ja toinen asia, joka siihen saakka oli vain salaa kytenyt mielessä, kohotti nyt rohkeasti päätään. Hän ei enää pitänyt sitä vääryytenä, että Romeo nyt myi Doppenin. Vanha laina vain tuli maksettavaksi takaisin. Hän oli huiputtanut vanhaa Knoffia kalanostossa Lofooteilla monta vuotta sitten, ja nyt kaikki silloiset kaksikillinkiset palasivat takaisin oikealle omistajalleen.

Sitä myöten asia siis oli selvä.

Mutta entä Lovise Magrete? Siinä oli toinen kysymys. Ensimmäisen kerran Edevart nyt tunsi jotakin katkeruuden tapaista pyrkivän mieleensä. Olihan hän, Lovise Magrete, kuitenkin kaikitenkin tavallaan karannut hänen luotaan Anders Vaaden ja noiden toisten mukana. Niin juuri. Ja eikö ollut alusta loppuun tämän syytä, että hän, Edevart, nyt istui tässä aikuisena miehenä niin tyhjänä kuin ajatella voi, elää kituuttaen kuivalla ruoalla kuin ennen kaikkein köyhimpinä lapsuusvuosinaan? Edevartilla oli Lovise Magreten varalle oikea syntiluettelo; ihmeellistä, ihmeellistä ja hirveää, kuinka tämä oli voinutkaan niin muuttua! Edevartin täytyi jättää pois luvusta Lovise Magreten hellyys ja kiihkeät hyväilyt antaumuksen hetkinä — mutta eikö noiden samaisten hetkienkin seuralaisina aina olleet häveliäisyyden puutetta todistavat sanat ja huudahdukset, jotka tekivät ne arkipäiväisiksi ja karkeiksi? Varmaankin oli siellä kaukana maailmalla oppinut kaikenlaisia keinoja, joista Edevart oli kuullut vain kaukaista huhua ja jotka tuntuivat hänestä loukkaavilta. Lovise Magrete oli tehnyt paljon muutakin, mikä Edevartista tuntui vastenmieliseltä: hän, Edevart, itse oli jumalisesta kodista, mutta Lovise Magretesta ei ollut asia eikä mikään häpäistä pyhäpäivää istuutumalla ompelemaan juuri samalla hetkellä, jolloin pappi oli saarnatuolissa. Lovise Magrete oli käynyt mistään vaihtamattomaksi, kumman varmaksi; hyvä sekin, mutta se oli samalla perin vierasta hänen entiselle aralle viattomuudelleen. Miksi rakkauteen siveettömyyttä? Tuntuiko se Lovise Magretesta hyvältä ja mieluisalta? Tuliko hän siitä sen iloisemmaksi tai onnellisemmaksi? Se ei varmastikaan ollut turmelusta, vaan opittua mahtailua. Nuo kiharat, jotka eivät edes sopineet hänelle, hattu tiukkaan nauhoitetut kengät, kaupunkilaishepeneet hänhän käytti kaulassaankin jotakin, joka vain sai hänet näyttämään vanhemmalta ja kasvot lihavammilta eikä ollenkaan kauniilta — kaikki tuo tympäisi Edevartia. Mutta toinen ei luopunut niistä; hän oli oppinut niitä käyttämään eikä hellittänyt. Entä tuokin joutava vehkeily, että pistäpäs hänen napinreikäänsä metsätähti Sellainen kuului olevan tapana heidän piknikeillään, niin Lovise Magrete oli selittänyt ja tehnyt hänet sillä niin noloksi, ettei ollut ennen kokenut mokomaa. Saattoi myös sattua, ettei Lovise Magrete saanut mieleensä jotakin norjalaista sanaa, vaan sanoi: Mitä tämä onkaan — tiedän sen kyllä englanniksi! Tietenkin se oli täyttä totta, mutta tuntui aivan naurettavalta Fosenlandetin Doppenin entisen emännän huulilta. Entäpä sitten, vaikka osasi englantia! August osasi venättäkin, mutta eivätpähän hänen kieltään kangertaneet norjalaisetkaan sanat! Ja Lovise Magrete kävi solkkaamassa kaupassa englantiaan Anders Vaaden ja Lorensenin kanssa, niin että ihan pyrki mieltä kääntämään. Mutta taas toiselta puolen, yrittikö kertaakaan saada pikku Haabjørgiä laulamaan englantilaista laulua hänelle, Edevartille? Ei koskaan. Terve menoa vain, solkatkaa englantianne koko Atlantinmatkanne, jotta kerrankin saatte tarpeeksenne! Mutta hän itse, Edevart, olisi tällä hetkellä ollut aivan toinen mies, jollei olisi koskaan nähnyt Lovise Magretea elävillä silmillään…

Mennyttä, mennyttä kaikki.

Onneksi Edevart sai heinät korjuuseen ja kannetuksi selässään latoon, vaikka olikin tehnyt mahdollisimman typerästi niittäessään koko niityn yhdellä kertaa. Kaikki kävi hyvin, hänellä oli onni matkassaan. Koko ruumista särki niin, että täytyi vuoroin valittaa, vuoroin nauraa omaa huonouttaan, mutta se ei vaikuttanut mieleen masentavasti, päinvastoin. Iltaisin hän keitti ohrajauhopuuronsa ja pisti sen poskeensa siirappiveden kanssa. Se ei ollut lainkaan hullumpaa ruokaa, ja hän kiitti Jumalaa siitä.

Saatuaan heinät korjuuseen Edevart souti takaisin Karelin luo tekemään tiliä.

Doppenissa oli kaikki valmista. Entä oliko Edevart itse valmis luopumaan Doppenista? Heti paikalla. Hän vain kierteli heittämässä sille hyvästi. Tuntui sentään hiukan surulliselta, kun olikin käynyt näin nolosti, mutta asia ei ollut enää autettavissa. Halkovajassa oli hänen uusi kirveensä. Hän ei tahtonut jättää sitä niin yksin, mutta ei ottaa mukaankaan. Ei, Edevart ei tahtonut ottaa Doppenista mukaansa naulaakaan, ei pienintä puutikkuakaan! Niinpä hän iski kirveen hakkuupölkkyyn silmää myöten ja jätti sen siihen. Sitten hän meni tupaan hyvästelemään. Katse osui vuoteeseen, muistot tulvahtivat mieleen, hän lysähti kokoon. Pari katkonaista nyyhkytystä kuin hiljaista vaikerrusta pusertui rinnasta. Sillä hetkellä hän peruutti mielessään kaiken Lovise Magretesta ajattelemansa pahan katuen sitä kyynelsilmin.

August oli valmis.

Sen vain sanon sinulle, hän sanoi Edevartille, että jos minä tulen pyytämään sinua auttamaan minua parin tunnin ajaksi, jotta ehtisin paremmin valmiiksi, niin älä tee mitä minä pyydän!

Mitä ihmettä? kummasteli Edevart ymmärtämättä oikein, mitä toinen tarkoitti.

Heidän oli odotettava suurin osa yötä etelään menevää postilaivaa, ja August puuhasi ja hääräsi taukoamatta. Edevart näki toveriaan vain vilahdukselta silloin tällöin tämän mennä töytyyttäessä rakennuksesta toiseen, ikään kuin hänellä olisi todellakin ollut kiire.

Illalla August tuli sanomaan: En ehdi valmiiksi tämän laivan lähdölle.

Mitäh!

Meidän on jäätävä seuraavaan laivaan.

Ei ikinä!

August ärähti: Sitten saat lähteä yksin.

Eihän Edevart voinut lähteä yksinkään. Hän tiukkasi syytä tähän päähänpistoon. Kysäisi: Mikä ihme sinua täällä pidättää?

Tilit. En saa Romeota käsiini.

Tuo ei voinut olla totta. Edevartilla itsellään oli ollut täysi työ kartellessaan Romeota, jota ei tahtonut tavata nykyisessä surkeassa tilassaan. Hän ei ylipäänsä tahtonut tavata ketään, ei käydä kenenkään luonakaan, vaan nukkua yönsä ulkona. Luulenpa melkein, että sinulla jo on tili taskussasi, hän sanoi Augustille suoraan päin naamaa.

Niin, mutta on muutakin, tämä vastasi mennen samassa tiehensä.

Aamupuolella kuului postilaivan vihellys. Edevart kiirehti laiturille.
Augustia ei näkynyt missään, kukaan ei ollut nähnyt hänestä jälkeäkään.
Magnus, joka oli ottamassa tavaroita vastaan, ei voinut olla
vastaamatta: Ei kai uskalla mennä laivaan, kun niin pelkää vesillä!

Edevart istuutui laatikon reunalle ja nukahti siihen.

Hetkisen perästä August tuli paikalle. Mies oli synkällä tuulella, hänellä oli vanha merimiessäkkikulunsa kainalossa. Sinun ei olisi pitänyt päästää minua lähtemään, hän sanoi yrmeästi Edevartille, ei siitä tullut mitään.

Edevart: Missä ihmeessä olet ollut?

Älä kysy. Mutta olisiko ollut parempi, jos olisin ampunut sen miehen kuin koiran?

Edevart jäi suu selällään ihmettelemään ymmärtämättä yhtään mitään.

No! Tässä näet nyt minut, minulla on säkki ja kaikki matkassa ja olen valmis lähtemään.

En voi jäädä enää kokonaiseksi viikoksi tänne makaamaan ja odottamaan, tiuskaisi Edevart ärtyisästi. Kuulehan, August, voidaanhan lähteä pohjoiseen päin menevässä laivassa, joka tulee ensi yönä. Mitäs siitä sanot?

August tuumi hetkisen. Niinpä hyvinkin, mennään vain pohjoiseen päin.

Sinäkin päivänä August liikkui paikasta toiseen kuin sijaton sielu ja näytti olevan kovin touhuissaan. Illalla hänellä oli mukanaan ruokaa, ja toverukset asettuivat suojaan parkkiammeen taa, mihin lopulta nukkuivatkin.

Pohjoiseen menevän postilaivan tuloajan lähestyessä toverukset heräsivät vaistomaisesti. He vaihtoivat vain muutaman välttämättömän sanan. August tuntui olevan mietteissään. Äkkiä hän puhkesi puhumaan: Kun nyt laiva huutaa, mene sinä vain heti suoraa päätä laivaan, minä tulen kohta perästä.

Edevart sanoi puolestaan: Kyllä meidän on mentävä laivaan yhdessä.

Siksi minä vain, että minun pitäisi ensin sanoa hyvästi yhdelle ihmiselle, mutisi August. Ja laivan vihellyksen samassa kuuluessa hän hypähti pystyyn sanoen: Itkepä tai naura, mutta tähänkään laivaan minä en ennätä! Edevart tarttui mieheen kiinni: Nyt lähdettiin laivaan! Päästä irti! tiukkasi August. Nyt on niin hyvä tilaisuus: Magnus on laivasillalla työssä, hän on ypö yksin. Ymmärtäessään lopultakin, mitä nuo sanat merkitsivät, Edevart tarttui muitta mutkitta toveriinsa kiinni eikä hellittänyt, ennen kuin he kumpikin olivat laivassa. Siellä hän kysäisi: Saitko sormuksesi takaisin? Sormukseniko? En tahtonutkaan sitä takaisin. Olisin iloinen, jos hän pitäisi sen hautaansa asti. Ei, en hyötynyt mitään tälläkään kertaa, hän ei tahtonut. Oletko jo ennen yrittänyt?

Tokko olen yrittänyt! matki August. Mutta ajattelin, että nyt, kun olin pois lähdössä — ja olen varma siitä, että jos olisin päässyt tänä yönä… Äkkiä hän kimmastui ja ärjäisi: Senkö täytistä sinä revit minua hihasta? Hittoako se sinuun kuuluu? Olenko pyytänyt sinua taluttamaan — — —? No niin, enhän tarkoittanut sillä lailla… Mutta sinäpä et olekaan milloinkaan ollut rakastunut etkä siis tiedä, miten kovalle se ottaa — — —

VIII

Jälleen Poldenissa.

Suuria muutoksia kahtena viime viikkona.

Jo laivaa Edevart oli hämmästyksekseen tavaillut oman nimensä alakannella näkemänsä tavaralaatikon kupeessa. Hän rupesi katselemaan ympärilleen tarkemmin ja huomasi, että oli vielä toisiakin laatikoita, myttyjä ja tynnyreitä, joissa niinikään oli hänen nimensä. Niitä oli kokonainen iso tavaralähetys. Olipas tämä jotakin! Edevart kutsui toverinsakin katsomaan pyytäen kuulla tämän ajatuksen August sanoi oitis. — Ne ovat tietenkin häneltä! — Keneltä ihmeen häneltä? — Ka, siltä naiselta, joka lähti Amerikkaan. Nämä tavarat ovat Trondheimista. — Edevart sujautti kätensä taskuun. Tietysti! hänellä oli yhä vielä taskussaan Paulinen kirjoittama pitkä tavaraluettelo. Lovise Magrete ei siis ollut voinut saada sitä käsiinsä, ja vaikka olisi saanutkin, niin milläpä rahoilla hän olisi ostanut tavaroita sellaiset määrät! Pahus tämän arvoituksen selvittäköön!

Edevartin matkalippua kirjoittaessaan perämies virkkoi hänen nimensä kuullessaan: Jahaa! Meillä on teille tavaroita. Niitä onkin koko joukko.

Edevart oli vähällä jo vastata paukauttaa, ettei hän tiedä mitään koko asiasta, kun August ehätti väliin sanomaan: Eipähän se mies ensimmäistä kertaa osta koko kaupan täyttä tavaroita kerrallaan!

Toverusten arvo kohosi kovasti toisten matkustajien silmissä, heihin katsottiin kunnioittaen, vaikka he matkustivatkin vaatimattomasti kansilipulla. Varmaan suuren kauppamiehen oikkuja.

Kotisatamassa arvoitus selvisi. He näkivät Joakimin ja Teodorin tulleen Karoluksen kahdeksanhangalla hakemaan tavaroita kotiin. Siinä oli selitys: Joakim oli palannut Kvæ-vuonolta runsaat sillirahat kukkarossaan ja pelastanut kaupan.

Augustkin oivalsi sen oitis, mutta se ei vaikuttanut häneen yhtä valtavasti, hän ei mennyt "polvilleen". Kun perämies tuumi, että tavaroita oli varmaan kymmenentuhannen kruunun arvosta, August virkkoi rauhallisesti: Hänellä onkin oikein paremmanpuoleinen kauppa Poldenissa! — Onko sitten tarkoitus ajaa Gabrielsen nurin vielä toiseen kertaan? — Hm, tuumi August, ei kai siinä lopultakaan ole muuta neuvoa.

Edevartilla ei ollut sisua lyöttäytyä mukaan tähän hauskanpitoon. Hän tunsi itsensä nöyryytetyksi eikä kyennyt sitä salailemaan. August puheli hänelle yrittäen rohkaista toveriaan: viime kerralla hän ja Edevart olivat tulleet Poldeniin mahtavina miehinä ja nähtävyyksinä, eivätkä he tälläkään kertaa suinkaan tulleet kulkureina eivätkä kerjäläisinä. Aina toki jotakin valkenee, älä huoli surra! lohdutteli August.

Joakim tervehti heitä hieman hämillään: Lähettivät meidät hakemaan kaikkia sinun tavaroitasi. Pauline ei antanut siunaaman rauhaa.

August virkkoi itsetietoisesti, hymyillen alentuvan ystävällistä hymyä kuin anteeksi pyydellen: Kuinka tiesit meidän tuovan tavarat juuri tässä laivassa? Etkö luule Paulinen saaneen sähkösanomaa! Edevartista ei ollut mihinkään.

Toverukset lähtivät toisten mukana kotiin kahdeksanhangassa. Matkalla Joakim kertoi ofotilaisen, vanhan jahdin laivurin, purjehtineen ykskaks matkoihinsa maksamatta työväen palkkoja. Oli luvannut lähettää rahat jälkeenpäin etelän puolesta. Siinä nyt kaikki kalankuivaajat saivat pitkän nenän ainoaksi palkakseen koko kesän raadannasta!

Asia on sillä tavalla, puuttui Teodor puheeseen, että jollei meidän nuottakuntaa olisi onnistanut Kvæ-vuonolla, ei mikään mahti olisi pelastanut Poldenia! Teodor oli pakahtua ylpeydestä, hän oli ansainnut hyvästi rahaa eikä suinkaan kätkenyt kynttiläänsä vakan alle. Hän oli ostanut uudet roimasaappaat, joissa oli punaiset varrensuut, niin että hän oli komea katsella. Mutta August ei ollut häntä näkevinäänkään.

Kiusallinen ajatus, että Joakimin oli täytynyt panna rahansa kauppaan, jottei saanut käyttää niitä uuteen navettaansa! Mutta siihenkin tottui vähitellen, ja Edevart antoi Paulinelle helmisormuksen, jottei hänenkään olisi tarvinnut tulla aivan tyhjin käsin. Ja tottahan toki, Herra nähköön, ilmestyisi jotakin, millä hän taas voisi kohottaa arvoaan ihmisten silmissä. Joakim ei ollut mitään huomaavinaan, vaan lainasi hevosen ja vedätti tavarat rannasta kauppaan, avasi pakkalaatikot ja kääröt ja vieritti tynnyrit kellariin puhellen koko ajan leikkisästi isolle veljelle, miten hän muka aikoi kiskoa vaivoistaan kunnollisen päiväpalkan. Pauline täytti kaupan hyllyt ja laatikot ja käveli kovin mahtavana tiskin takana.

Olettepa ostaneet tavaroita oikein enemmänkin, virkkoi Edevart.

Tuo Joakimhan se… vastasi Pauline kuin anteeksipyydellen.

Mikäpä siinä auttoi? tämä tuumi. Ei tässä saanut Paulinelta siunaaman rauhaa.

Vai et saanut minulta siunaaman rauhaa?

Niin, voitko uskoa Edevart! Ihan heittäytyi pitkäkseen lattialle ja potki ja huusi kuin veitsi kurkussa!

Kyllä sinä osaat! nauroi Pauline.

No ihan kuin olisi saanut raivonpuuskan! jatkoi Joakim järkähtämättä.

Pelkkää leikinlaskua ja hyväntuulisuutta koko ajan. Ei ainoaakaan tyytymätöntä ilmettä, ei nenännyrpistystä; ja kun sitten tavarat olivat kaikki paikoillaan, Joakim lähti rauhallisesti työhön pelloilleen. Se poika muisti hyvästi, mitä oli nuorena oppinut, niin että lausui vakavasti: Toinen menee pellolleen, toinen kauppaliikkeeseensä; en huoli vaihtaa teidän kanssanne!

Joakimilla ei ollut hätäpäiviä. Heinälato oli niin täynnä, että seinät uhkasivat pullistua ulos. Sinne ei mahtunut enää lisää kuormavitsan täyttäkään, eikä hän enää sinä vuonna voinut rakentaa lisää, ei toki. Mutta hän puuhasi yksissä tuumin toisen miehen kanssa, jonka oli vieläkin mahdottomampi joutua neuvottomaksi ja jonka nimi oli Ezra. Hänellä oli kyllä tilaa sekä heinille että Joakimin ostamalle uudelle lehmälle. Niinpä siis kaikki sujui niin hyvin, ettei paremmasta apua.

Mutta entäs August? Murjottiko hän alakärsänä loukossaan, virkkamatta luotua sanaa? Kaikkia vielä! Polden oli kahden viime vuoden aikana muuttunut hänelle uudeksi paikaksi, niin että hän riensi paikasta toiseen vastustamattoman toimintahalun ajamana tarttuen toimeen, missä tarvittiin. Ensiksi hän auttoi jonkin aikaa Joakimia, mutta saatuaan kuulla, että Karoluksen heinänteko oli vielä kesken, hän lähti suoraa päätä tämän luo, tempasi viikatteen käteensä ja niitti pari päivää yhteen menoon kuin aika mies. Tuo August oli kerta kaikkiaan merkillinen otus, niin sukkela ja aina valmis tarttumaan uuteen yritykseen, ja valehdellakin osasi niin, että se oli jo suoranaista valheen väärinkäyttämistä. Kaikki pitivät hänestä; hän oli usein uskollinen ja avulias aivan omaksi vahingokseen asti, mutta tiukan tullen saattoi heittäytyä niin tunnottomaksi, että se jo enemmän kuin hipoi rikollisuutta. Nyt hän oli täällä taas, mutta komeat saappaat, joissa oli alaskäännetyt varrensuut, olivat kai unohtuneet jonnekin matkan varteen; vaatteet olivat kuluneet ja nukkavierut, eikä matkatavaroita liioin ollut muuta kuin pahainen merimiehensäkki; mitähän se oikein merkitsi? August suvaitsi selittää jättäneensä matkatavaransa etelänpuoleen ja ottaneensa mukaansa ainoastaan kaikkein välttämättömimmän.

Hän lähti Ezran luo tarkastuskäynnille. Augustin rohkeita neuvoja ja kuvauksia oli kiittäminen siitä, että uudispaikasta oli paisunut sellainen emätalo, jollainen se jo oli — ja aikaa voittaen siitä tulisi koko seudun kumma ja ihme. August otettiin siis talossa vastaan kuin kunniavieras konsanaan.

Olettepas saaneet täällä aikaan suurenmoista! puheli August nyökäyttäen päätään. Itse en olisi voinut tehdä sen paremmin näin vähässä ajassa. Mutta mitä ihmettä sinä, Hosea, täällä teet? hän tämän nähdessään kysäisi muka hämmästyneenä.

Ezra oli heti mukana samassa juonessa: Mitäpä muutakaan kuin pyörii minun jaloissani.

Kuulutte olevan naimisissa?

Niin no, luuletko, että hänestä olisi muuten päässyt hetkeksikään rauhaan!

Hosea puuttui vuorostaan puheeseen: No no, olehan nyt vähemmällä, että saan kertoa Augustille oikein jäljilleen, kuinka kaikki kävi. Sillä niin asia on, jos totta puhutaan, etten minä olisi ollenkaan hänestä huolinut, en toki alunkaan, mutta hänpä uhkaili menevänsä hirteen. Hihhihhii! Olettekos ennen kuullut ja nähnyt mokomaa härkäpäätä!

Olipa mukavaa, että tahdoitte toinen toisenne, sanoi August siihen.

Augustia pyydettiin käymään sisään ja kestittiin parhaan mukaan. Vieraan mielestä tupa oli viihtyisä ja mukava. Mutta olitpa sentään pöllö, hän virkkoi sitten Ezralle, kun et tehnyt tätä mökkiäsi isommaksi yksin tein. Sillä ainakin Hoseasta päätellen saatte pian perheen lisäystä.

Eikö mitä! Ezra pudisti päätään kovin viattoman näköisenä. Muuten vain on laiskuuttaan lihonut ja paisunut…

Hosea oli samassa hänen tukassaan kiinni: Kyllä mi sinut lihotan ja paisutan!

Mentiin kaikki yhdessä perunamaalle mäen ylärinteelle. Ezra tonkaisi multaa näyttääkseen, miten isoja mukulat jo olivat. Katsokaapas, kohtapuoleen jo täysimittaisia perunoita! He laskeutuivat suolle — tuolle ihanuuden ja siunauksen suurelle lähteelle. Olki oli nyt kolmen jalan pituista, ja tähkäpäät alkoivat nuokkua jyvien painosta. Siellä täällä vilja oli hiukan laossa, mutta siitä ei ollut enää vaaraa. Jyvät pääsisivät kyllä tuleentumaan leikkuuajaksi.

August oli ihmeissään, karautteli kurkkuaan ja nyökytti päätään, mutta ei virkkanut sanaakaan. He menivät vielä kauemmas suolle, hän hyppi paikoillaan koettaakseen, hytkyikö pohja vielä. Ei hytkynyt enää. Vesi virtaili iloisesti liristen kuivatusviemärissä, ja kaikki epälukuiset salaojat olivat kuivattaneet entisen hyllyvän rimmen lujaksi kamaraksi. Yli koko aukean puski siellä täällä pientä lehtipuun vesaa, jotka olivat päässeet juurtumaan kuivaneeseen maaperään.

August tunsi kunnioitusta tähän maahan uhrattua tavatonta, sitkeää työtä kohtaan; mutta tietysti oli maailman ympäri purjehtineen miehen täytynyt nähdä ihmeempääkin: Tämä niin muistuttaa mieleeni muutamaa paikkaa Australiasta. Kävin siellä kerran; mutta se suo oli paljon suurempi, ja kuivatusviemärikin oli kuin oikea kanava, ja siinä oli niin paljon vettä, että siinä käytettiin vesimyllyä. Niin. Ja syksyllä sitten ei vedätetty jyviä suoraan kotiin, vaan ne jauhatettiin ensin myllyssä jauhoiksi ja vedätettiin sitten täydet jauhosäkit kotiin. Nyt kai kysytte, mihin semmoinen jauhojen paljous saatiin mahtumaan? Kas niillä elätettiin tuhat sikaa, ja sitten myytiin niitä vaunulasteittain.

Kuulijat nyökkäsivät alistuvan näköisinä.

August alkoi jo samassa lohdutella. Olihan tässäkin aika iso aukea, ja paljon oli vettä tässäkin viemäriojassa. Näin silmämäärällä arvioiden — ja minä osaan arvostella asioita yhdellä silmänluonnillakin — täytyy ihmetellä, että olettekin saaneet kaiken toimeksi. Sanokaa minun sanoneeni!

Nuori pariskunta ei voinut sallia silmiensä kostuvan, mutta Augustin puhe liikutti heitä syvästi, ja Ezra sai sanotuksi: Vai niin tuumit! Niin, niinpä vähän tuntuu itsestämmekin!

Montako lehmää teillä on?

Kaksi. Ja sitten vasikka.

Ensi vuonna niitä on kolme, lisäsi Hosea.

Ezra: Asia on sillä lailla, että eukko tahtoo paljon lehmiä, mutta ukko hevosta. En tiedä oikein, kumpi hankitaan ensin.

Hosea mutisi itsekseen — kai oli sanonut samaa satoja kertoja ennenkin:
Hevosesta ei heru maitoa eikä voita!

August alkoi tuumia asiaa. Vaikkei hän ihan pystynyt neuvomaan kaloille, missä niiden oli meressä uitava eikä taivaankappaleille, miten niiden oli kuljettava, ei sentään ollut toista hänen vertaistaan keksimään keinoja ja hyviä neuvoja. Ezran täytyi saada hevonen.

Entä miten se asia on? Kuuluuko suosta vielä huutoa? Ei kuulu. Ei ole kuulunut sen sunnuntain perästä, jona kuului kaksi huutoa peräkkäin.

Molemmat veijarit katsoivat toisiinsa kovin viattoman näköisinä. Hosea seisoi siinä vieressä vaarallisine tietoineen kaikkineen uskaltamatta kohottaa katsettaan.

Lähdettiin katsomaan rakennuksia. August tarkasti ladon ja navetan, mittasi varmana kuin asiantuntija ainakin vaaksanmitalla pilttuut nyökäten hyväksyvästi, mittasi navetanylisten oven, josta isojen heinäkuormien piti mahtua sisään, ja nyökkäsi taaskin. Sitten hän hyppi paikallaan koetellakseen, kantoiko ylisten lattia hevosen, ja nyökkäsi taas kaikelle.

Hänen lähtiessään Ezra kysäisi epävarmasti: Mitä luulet, voisiko hevosen ottaa jo tänä vuonna?

Tänä vuonnako? Ei, ette voi elättää hevosta ja kolmea lehmää sillä niittyalalla, joka teillä toistaiseksi on raivattuna.

Niin, eipä kai.

Mutta kuitenkin, August jatkoi, hevonen teidän on saatava. Ja sitten hän meni matkoihinsa.

August kuohui taas toimintatarmoa ja tartutti sitä toisiinkin.
Polden oli jälleen muuttunut uudeksi, ja Ezran uudispaikka oli hänen
sydämellään. August meni suoraa päätä Edevartin puheille ja sanoi, että
Ezran on saatava hevonen vielä samana vuonna.

Hm, kyllä kai, kyllä kai Ezran pitää saada hevonen ..

Niin juuri. Siispä Augustin ja Edevartin on tartuttava lapioon ja lähdettävä ojittamaan suosta niin iso ala lisää, että siitä saa vuoden heinät hevoselle. Ymmärrätkö?

Edevart ei pitänyt kiirettä. Joakim päätyi kuulemaan keskustelua, ja hänen mielenkiintonsa virisi oitis, mutta Edevart vitkutti asiaa — laiskanpulskea mies, jolla alkoi jo olla vähän ihravatsan alkua.

Ethän sinä ole vanha vaivainen! toimitti August. Jos on omia puheitasi uskominen, niitit koko Doppenin heinät yhdessä ainoassa yössä! Ezralla on rahaa vihantarehun ostoon, hän ottaa sinulta, Joakim, ruokolle yhden lehmän, josta saa lantaa uudisviljelykseensä. Hän ansaitsi kyllä sen verran, että saa ostetuksi hevosen, eikö niin? Mutta saatte lainata hänen hevostaan ajoihin, mitä vähän tarvitsette täällä kaupalla tavaroita vedättämään. Ymmärrätkö? Kas tuossa lapio!

No niin, toverukset kävivät suon kimppuun. Sattuessaan sille päälle molemmat huhtoivat kuin hullut. He korvasivat taidon ja tottumuksen puutteen raa'alla, hillittömällä voimalla eivätkä säästäneet itseään, mutta niinpä täytyikin ihmetellä, miten paljon he saivat jälkeä päivän mittaan. Ezralle itselleen ei jäänyt muuta työtä kuin kävellä kuokka kädessä noiden vimmatusti rehkivien miesten kinterillä, ja Hosean täytyi laittaa ruokaa pitkin päivää, niin suunnaton ruokahalu heillä oli. Tämä oli hauskinta aikaa, mitä Ezralla vielä oli uudispaikallaan ollut, ja kaikkein hupaisinta oli aamulla, kun Edevart ääneen valitteli kipeytynyttä selkäänsä, ennen kuin sai sen vertymään.

<tb>

Kesä alkoi kallistua syksyyn. Toverukset olivat ja elelivät yhä vielä kylässä ansaitsematta killinkiäkään. Oliko se heidänlaistensa miesten arvon mukaista elämää! Kumpaakin se kiusasi ja harmitti. Pauline hyöri tiskinsä takana käyden kauppaa; kaikki sujui hyvin niin kauan kun nuottakunnan miehillä oli rahaa, jota saattoivat sirotella ympäri kylää, sillä loppujen lopuksi se sentään löysi aina kauppaan. Mutta mitäpä apua siitä toveruksille oli? Ei yhtään mitään. Edevartin piti näön vuoksi olla Paulinen kaupassa, mutta hän piti mokomaa puuhaa itselleen kokonaan sopimattomana ja sanoi aina: Minusta nähden tee, miten itse tahdot! August puolestaan oli myös mies, joka ei ottanut maksua työstään. En ole pienen rahan tarpeessa, hän virkkoi ylpeästi.

Mutta kyllä vain he kumpikin olivat sekä pienen että ison rahan tarpeessa. Monet vuodet he olivat kuljeskelleet vapaina kuin taivaan linnut. Aina oli ote päässyt luiskahtamaan heidän kädestään; he olivat kyllä saaneet sitten uuden otteen, mutta sekin oli päässyt heltiämään. Siinä siis oltiin. Edevart varsinkin oli ahtaalla. Ofotilainen oli purjehtinut matkoihinsa maksamatta vieläkään hänelle vanhaa lainaansa, Fosenlandetin Knoffeille hän oli velkaa ehkä enemmän kuin Doppenin hinnan, ja kaiken kukkuraksi nyt toden teolla vaadittiin loppua vanhan Martinus keulamiehen lehmän hinnasta, josta hän oli mennyt takuuseen. Se ei olisi voinut tulla enää sopimattomampaan aikaan, mutta mikäpä siinä auttoi muukaan kuin pitää silmä kovana ja vastata reippaasti: Kyllä, kyllä! Odottakaahan hetkinen! Ei hänellä ollut muutakaan neuvoa.

Edevart haki Augustin käsiinsä, ja toverukset ryhtyivät yhdessä pohtimaan kysymystä. — Sinun täytyy neuvoa kysyjä suoraa päätä kauppaan, tuumi August. Tee paperi! — Mitä? Omaan kauppaaniko? — Mutta hän kirjoitti kuin kirjoittikin paperin, jonkinlaisen kuitintapaisen: On saanut kaupasta rahana ja tavaroina sen ja sen summan. Edevart Andreassen.

Jos nyt vielä sattuu jotakin, hän ei enää sitä kestä. Kovinpa olet alakärsänä, tuumi August. — Tahtoisin vaipua maan alle! valitti Edevart. Hän tuumi ja pohti. Talvi oli tulossa, ei hän hevin voinut lähteä enää uutta kertaa Lofooteillekaan. Mutta mikä sitten neuvoksi? Säkki selkään ja kiertämään maita ja mantereita? Se ajatus ei tuntunut pelottavalta, mutta oli se sentään kovin alentavaa kauppamiehelle, jolla oli oma kauppansa! Hän aprikoi aprikoimasta päästyäänkin. Augustille hän sanoi: Voisinhan yrittää taas kaupantekoa, lähteä kiertelemään säkki selässä. Mutta en tiedä, miten päästä alkuun. Minulla ei ole lainkaan tavaroita.

August vastasi: Samaa olen itsekin ajatellut. Eikö sinulla ole tavaroita? Otat vanhat tavarasi täältä kaupasta, niin että siitä riittää meille molemmillekin.

Edevartia ei haluttanut enää rasittaa kauppaa. Niinpä hän sanoi: Meillä ei ole rahaakaan.

Eikö rahaa?

Muutama vaivainen killinki, siinä kaikki. Emme voi lähteä matkaan ihan paljaina miehinä. Jos eukot pistävät käteen talarin setelin, josta pitää antaa takaisin, niin siinä oltiin. Täytyy meillä toki olla edes vaihtorahaa.

Kaipa siihen neuvo keksitään, tuumi August.

Niinpä niin, Augustillakaan ei ollut mitään kulkukauppiaaksi rupeamista vastaan. Päinvastoin; hän itsekin oli ajatellut asiaa, kaupankäynti oli taas uutta. Kuljeksiva elämä houkutteli. Seuraavana päivänä hän sanoi Edevartille: Nyt sekin Teodorin tomppeli on kultasormuksen ostopuuhissa.

Älä ihmeessä?

Itse kehui niin.

Edevart ihmeissään: Mutta eihän sinulla ole kultasormusta.

Onpahan niinkin. Et tietenkään ymmärrä, sillä ethän ole ruudinkeksijä etkä ole koskaan ollutkaan. Mutta kyllä minä hankin meille molemmille vaihtorahoja, jos vain autat minua ensi yönä.

Edevart vainusi varkautta ja rikosta, ja pudisti päätään.

Et suinkaan ajattele, että meidän pitäisi se sormus varastaa? Ei sinun tarvitsisi tehdä puolestasi muuta kuin seisoa katsomassa tiellä, ettei tule ketään ihmisiä.

En tiedä, uskallanko lähteä sinun matkaasi, vastasi Edevart empien.

Jäät siis mieluummin mätänemään paikoillesi tänne Poldeniin?

Ilta oli kuin tilauksesta hyvin pimeä, ja toverukset lähtivät matkaan. Augustilla oli lapio ja pihdit, joilla kaupassa väännettiin tavaralaatikoiden kansilaudat auki. Edevart seurasi toveriaan sanaakaan virkkamatta.

He lähtivät kävelemään kirkkotietä. August oli koko ajan hiukan edellä. Hän harppaili nopeasti kuin ainakin järkähtämättömän päätöksen tehnyt mies, mutta talojen kohdalla teki sentään pienen kierroksen. Minne oikein ollaan menossa? kysäisi Edevart viimein. Et saa puhua! kahahti August vastaukseksi.

He kävelivät tunnin verran, talo talolta pappilan metsään asti, ohi senkin ja päätyivät siten pappilan maille. August pysähtyi hautausmaan aidan viereen ja puhui hiljaa: Seiso sinä tässä! Jos joku tulee, tule vain minun luokseni hautausmaalle! Yksikään ihminen ei uskalla tulla jäljessäsi tänne. Mutta kävele hyvin nopeasti ja ikään kuin leijaillen hautojen välillä!

Tämä on pyhänryöstöä, tuumi Edevart kauhistuneena. August aikoo murtautua kirkkoon, mutta mitä hän sitten lapiolla…? Ääneen hän sanoi: Alanpa pelätä sinun aikovan murtautua kirkkoon.

Pöllö! tiuskaisi August vastaukseksi. Kirkko saa minusta nähden olla koreasti rauhassa.

Mutta mitä sinä sitten aiot? Sano, mies, kun kysyn.

August ärähti: Suu poikki! Minä tiedän, missä miehen hauta on, irroitan kauniisti turpeet ja asetan ne sitten takaisin paikoilleen.

Hautaanko sitten aiot tunkeutua?

Ihan niin. Hänellä on sormessaan minun sormukseni, se paksu kultasormus, josta maksoin kolme talaria. Muistan kyllä, kummassa kädessä se on, ja muistan sormenkin, niin ettei minun tarvitse etsiä eikä haparoida.

Edevartia puistatti. Kuule, August, hän kuiskasi, sen sinä jätät tekemättä.

Pidä suusi kiinni ja seiso tässä! sähähti August vastaukseksi ja oli samassa jo tiessään.

Yö oli pimeä. Edevart ei nähnyt pitkälle, mutta kuunteli sitä tarkemmin ja kuuli Augustin kaivavan maata. Muuten ei kuulunut rasahdustakaan. Edevart oli aluksi kovin levoton säpsähtäen joka kerta, kun luuli kuulevansa liikettä tieltä; olihan hän joka tapauksessa mukana syntisessä työssä, häpäisemässä haudan rauhaa! Mutta kun minuutit kasvoivat neljänneksiksi ja näistä karttui puolituntinen ja sitten kokonainen tunti, hän alkoi hengittää keveämmin, niin että jo uskalsi istahtaakin hetkiseksi veräjänposkeen. Pimeästä häämötti jotakin vieläkin mustempaa kuin muu maailma: Augustin kaivama multakasa. Vihdoin hän kuuli kuin maan alta valittavaa kitinää. Varmaankin naulat narisivat Augustin irrottaessa arkun kantta. Edevart oli samassa jännityksessään jaloillaan eikä tohtinut enää istuutua.

Toverukset eivät kumpikaan milloinkaan unohtaneet tätä yötä, eikä heille kuitenkaan tapahtunut yhtään mitään. Mutta molemmat olivat täysin selvillä siitä, että he olivat silloin olleet jumalattomilla teillä. Augustkin, joka yritti purra luontonsa, näki pahoja unia ja heittelehti öisin vuoteellaan pitkät ajat perästäpäin. Ei kai ollut tottunut ryöstämään hautoja, niin että menetteli hätiköiden ja epävarmasti. Sen hän tiesi, että täytyy olla mahdollisimman varovainen, ei saa kolistella eikä lausua ääneen sanaakaan, sillä kirkon ikkunat olisivat helähtäneet, eikä saa ääneen kirotakaan, vaikka sattuisikin repäisemään kätensä arkun nauloihin. Hänen täytyi purra hammasta ja olla välittämättä toverin vastaväitteistä.

Ei sillä hyvä, että sai arkun kannen auki, yön pimeydessä täytyi vielä hakea oikea sormi, ja se oli inhottavin osa koko urakasta. Tuoreen ruumiin käden ja sormen August olisi silmiä puhkovassa pimeässäkin helposti löytänyt käsikopelolla, mutta tässä oli asia toinen. Arkussa oli vain luita ja vaaterääsyjä, ja kaiken muun hyvän lisäksi ruumis oli pitkällä matkalla kääntynyt arkussa. Mihin kummaan kädet olivat joutuneet? Hän alkoi etsiä ruumiin keskipaikkeilta. Ei mitään.

Tuota etsimistä ja kopeloimista tuntui kestävän kokonaisen iäisyyden. Edevart ei enää jaksanut odottaa, vaan lähti vartiopaikaltaan hautausmaalle. August oli raottanut arkun kantta vain toisesta päästä ja pistänyt lapion kiilaksi arkun ja kannen väliin pitääkseen sen auki. Hänen toinen kätensä haparoi arkun sisällystä.

Edevart kuiskasi hautaan: Kuule! Tule pois, August!

August oikaisihen ja sähähti raivoissaan hampaiden välistä: Pääsetkö pois siitä, pääsetkö matkaasi, tai vieköön sinut paholainen nahkoineen päivineen!

Saat mieluummin myydä minun sormukseni.

Vai myydä sinun sormuksesi! Hohoh, ei muuta mitään! Ja antaa haudankaivajan löytää minun sormukseni ja pitää sen, niinkö häh? Tuki suusi!

Edevartin täytyi palata takaisin, ja August ryhtyi taas arkkua kopeloimaan, Hän huomasi pian, ettei auttanut hapuilla umpimähkään, vaan täytyi aloittaa toisesta päästä ja tutkia koko ruumis tuuma tuumalta. Huh! Inhottavaa työtä! Mitä kaikkea hän saikaan sormiinsa! Enimmäkseen vaaterääsyä, usein luun, silloin tällöin napin, väliin taas jotakin kamalaa, tahmeaa, joka tarttui kuin sitku sormiin. Napit narrasivat useaan kertaan häntä uskomaan, että hän jo oli löytänyt etsimänsä, ne kun olivat pieniä ja pyöreitä kuin sormus. Ruumis oli arkussa täysissä pukimissa, niin että siinä oli sekä takin että housunnapit. Mutta August ei hellittänyt. Saatuaan vihdoin viimein sormuksen käsiinsä hän ei enää malttanut, vaan kuiskasi puoliääneen toverilleen: Jo löysin! Edevart kuuli hänen nyt sovittelevan kantta paikoilleen, naulat kitisivät ja narahtelivat taas.

Tietenkään August ei malttanut siinä enää tehdä tarkkaa työtä. Hän ei löytänyt vanhoja naulanreikiä eikä uskaltanut ruveta takomaan kantta kiinni, vaan painoi sen miten kuten paikoilleen ja liikutti sitä hiljalleen muutaman kerran edestakaisin, jotta naulat edes vähän upposivat puuhun. Sitten Edevart kuuli hänen syytävän mullan takaisin hautaan ja tallaavan aina väliin, jotta olisi mennyt tiukempaan.

Augustilla olikin miltei tärkein työ vielä jäljellä. Jäljet oli saatava hävitetyksi näkymättömiin. Edevart kuuli Augustin huolellisesti siivoavan ja siistivän haudan ympärystä. Lopuksi tämä vielä veti käsillään nurmikosta viimeiset mullanrippeet, sitten vasta asetti turpeet paikoilleen. Siihen hän pani paljon aikaa ja huolta, jottei turpeiden väliin olisi jäänyt pienintäkään rakoa.

Vihdoin viimein August palasi.

Koettelehan! hän kuiskasi.

Edevart koetteli kädellään. Siinä oli sormus.

Edevart virkkoi: Anna lapio ja kirves minulle!

He kävelivät äänettöminä kuin varjot samaa tietä takaisin läpi pappilan metsän. Rupesi satamaan.

Siitä tuli oikea syyssade, jota kesti kolme vuorokautta yhteen menoon. Augustista tämä sattui mainiosti, tämä oli oikein onnenpotkaus. Siunattu sade pitää varmasti ihmiset poissa hautausmaalta, huuhtoo avatun haudan turvepeitteestä viimeisetkin jäljet ja liottaa nurmikkoon varisseet ja tallautuneet multakokkareet, niin että kenenkään on mahdoton huomata mitään. Tämä siunattu sade saa yrityksen onnistumaan, tämä tuli kuin tilauksesta…

Ja sitten toverukset lähtivät taas kulkemaan säkki selässä perunannoston aikoihin lokakuussa, pimeimmän syksyn suussa. Augustia tuntui vetävän etelään päin. Edevartia alkoi epäilyttää, etteihän kaveri vain pyrkinyt takaisin Fosenlandetiin, missä oli iskenyt silmänsä toisen omaan. Edevartia ei koko asia liikuttanut vähääkään, kun August vain ei ampunut sen naisen miestä, niinkuin oli uhannut. Hän sanoi: Uskon sinun saavan piankin säkkisi tyhjäksi, niin että voit ostaa uutta ensimmäisestä kaupungista, joka sattuu tiellesi! August vastasi vain: Älä sinä minua sure!

Heidän tiensä erosivat. He eivät tavanneet toisiaan ennen kuin kesällä
Stokmarknesin markkinoilla.

Edevart purjehti nelihangallaan pohjoiseen Kvæ-vuonoon asti ennen kuin ryhtyi kaupantekoon. Hän toivoi hiljaisessa mielessään, että näillä seuduilla oli vielä rahaa kesällisen silliapajan ajoilta.

<tb>

Poldenin kaupan ja Gabrielsenin välillä syntyi kova kilpailu. Jommankumman olisi lopuksi pantava ovensa kiinni. Gabrielsenilla, olivat hyvänä turvana vaimon sukulaiset, jotka takasivat häntä, niin että näytti jo siltä, ettei Pauline jaksaisi pitää puoliaan. Mutta Pauline oli valpas ja varovainen, harkitsi aina, mitä ihmiset kunakin vuodenaikana eniten tarvitsivat, ja järjesti ostonsa sen mukaan. Oikein ajateltu, ettei hän ostanut paloöljyä kesää vasten, jolloin aurinko paistoi yölläkin, eikä tupakkaa talven tullen, jolloin kaikki miehet olivat Lofooteilla. Hän oli viisas ja harkitseva.

Joakim näki kaupan menestyvän hyvin, ja kun hän kerran oli päässyt sen makuun, häneen meni ylpeyden paholainen. Gabrielsen ei saa kehua voittaneensa! Joakim oli varovainen, ei koskaan ostanut enempää kuin minkä voi oitis maksaa. Heitä olikin sattunut kaksi hyvää yhteen. Pauline sisko toi tavaroiden tilauslistan, ja Joakim teki huoleti tilauksensa sen perusteella. Trondheimin kauppiaat saivat tehdä kummin halutti: jolleivät he suostuneet ostajan määräämiin hintoihin ja ehtoihin, kaupat saivat jäädä tekemättä.

Pauline siskosta olikin kehittynyt koko kauppanero. Hän ei ollut niin hyväntahtoinen; ihmiset eivät voineet suurestikaan luottaa hänen armeliaisuuteensa yrittäessään hädissään pyytää velaksi. Pauline ei ollut yhtä hyvänahkainen kuin Edevart tiskin takana seistessään. Edevart antoi kyllä, kun sikseen oli, mutta Pauline osasi katsoa omaa etuaan, punnitsi ja laski tarkkaan kaiken. Jos saatava oli liian kauan maksamatta, hän ilman muuta huomautti velalliselle asiasta. Muutamat ostajat tietenkin suuttuivat semmoisesta, jopa toiset uhkailivat, etteivät ikinä enää astu jalallaankaan hänen kauppaansa. No niin, jonkin aikaa he saattoivat pysyä poissa, mutta kyllä routa pian ajoi porsaat kotiin, mikäpä heille muukaan neuvoksi? Saattoivat kyllä käydä Gabrielsenin kaupassa, mutta tämä oli vielä paljon pahempi, haukkui vielä poldenilaiset pahanpäiväisiksi siitä hyvästä, kun nämä — syyttä suotta! — elättivät kauppaa omassa nurkkajuuressaan. Tahtoivat vain saada hänet kumoon, niin kauppias väitti, eikä hän tahtonut olla mokomien ihmisten kanssa missään tekemisissä, joilla ei milloinkaan ollut rahaa. Pysykööt vain poissa hänen kaupastaan, jos niin haluttaa, olkoot vain niin hyvät; kyllä hän vielä näyttää sille heidän vaivaiselle Poldenin nurkkakaupalleen, kummassa ennen on telki ovella — — —

Gabrielsen ei tahtonut mahtua nahkoihinsa, kun aika kului kulumistaan eikä poldenilaisten sisarusten kauppa vain ottanut mennäkseen nurin. Mutta oliko siinä sitten olevinaan järkeä, että haukkui ostajiaan tuolla tavoin, sitä vaille ettei ajanut ovesta pellolle? Siitä oli seurauksena, että Gabrielsenin kauppa alkoi käydä yhä huonommin. Tämä taas vaikutti itse mieheen; hän kävi niin välinpitämättömäksi, ettei viitsinyt enää käyttää kovaa kaulusta ja ajoi partansakin vain sunnuntaiksi. Mikäs kauppias se sellainen on! Mutta Pauline? Kuinkas hän? Hän oli käynyt niin hienoksi, että käytti kaulassaan valkoista pitsikaulusta, ja sormessa hänellä oli helmisormus. Joka sunnuntai hän kävi kirkossa, ja silloin oli aina rinnassa kultainen medaljonki, jonka oli joskus aikoinaan saanut isoltaveljeltä ja joka tietysti oli maksanut suuret rahat, kuinkas muuten! Eikähän Pauline olisi voinut käydä niin koreana, jollei hänellä olisi ollut siihen varaa. Kyllä noita lennätinlinjan tarkastusmiehen lapsia sentään oli vedellyt oikein helkkarinmoisesti, heillä oli valtaa ja rahaa. Ihmiset puhelivat sellaista, että näillä oli joka sunnuntai päivälliseksi lihaa!

Oli miten oli, Poldenin kauppa pysyi pystyssä, eikä kukaan voinut syyttää Paulinea sellaisesta, että hän olisi itkenyt säälistä, kun eukot kävivät kerjäämässä puolta naulaa kahvia velaksi. Niin hän ei kylläkään tehnyt, mutta oli kaikin puolin rehellinen ja kunnollinen ihminen, sitä ei kukaan voinut kieltää. Hän ei kitsastellut paria rusinaa, kun naapurin lapset pistäytyivät kaupassa, ja eikös hän vielä auttanut Martinus keulamiehen perhettä, vaikka olikin joutunut maksamaan loput heidän lehmänsä hinnasta, josta Edevart oli ollut takuussa?

Mutta nyt taisi itse riivaaja mennä Gabrielseniin, sillä hän halusi saada aikaan ratkaisun. Hän pani kaikki yhden kortin varaan ja osti tavaroita joukoittain, kasoittain, vieläpä mitä merkillisimpiä tavaroita, hienompaa jos korkeampaakin, ja raskaitakin tavaroita kuten tahkoja ja amerikkalaismallisia kaakeliuuneja. Niin, Gabrielsen saattoi kyllä ostaa, mutta täytyi hänen kai itsensäkin ymmärtää, ettei hän voinut saada kaikkia noita tavaroita kaupaksi. Tuo oli epätoivoista hommaa tuollainen, hänen piti saada näyttää mahtiaan. Hyvä. Ihmiset ryntäsivät hänen kauppaansa, hän kyni kylästä viimeisetkin killingit, ja Poldenin kauppa oli monta viikkoa tyhjänä. Entä väsyivätkö Pauline ja Joakim taisteluun ja pistivät teljen ovelleen? Ei sinnepäinkään. Mutta Gabrielsenilla kävi kauppa kuin siimaa, hänellä oli tavaroita, joita oman ja naapuripitäjien herrasväetkin ostivat, hänellä oli silkkiä ja samettia, oli naistenhattuja ja kellonvitjoja ja ostokenkiä ja mahdottoman kauniita pöytäliinoja, joissa oli ripsut ja tupsut, ja painettuja kuvia ja vaikka mitä. Mitäpä turhaa tilaamaan moisia tavaroita kaukaa kaupungeista, kun kerran Gabrielsenilta sai kaikkea? Kaiken hyvän lisäksi Gabrielsen oli saanut myös ruokatavaroita ja kaikkia mahdollisia herkkuja, juustoja ja hunajaa ja hedelmiä, joita ei kukaan hieno ihminen voinut olla ostamatta. Oli ainoastaan yksi oikea kauppias, ja se oli Gabrielsen.

Kului kappaleen matkaa talvea. Paulinesta alkoi olo käydä ikäväksi. Hänellä oli yhäkin valkoinen kaulus kaulassaan, mutta ei ollut ketään, kenelle sitä näyttää. Hänen ainoana työnään oli nyt puuhailu kodissa, kaupassa ei käynyt ristinsielua. Joakim toimitteli omia töitään, hoiteli perunoitaan ja ohriaan, sitten pui viljansa ja, kun se aika koitti, lähti Karoluksen venekunnassa Lofooteille. Pauline jäi yksin huolineen ja harmeineen. Kun ostajia ei käynyt, hän ei saanut rahaa, millä ostaa uusia tavaroita, niin että hänen kauppansa näytti sulkeutuvan itsestään.

Silloin tapahtui, että Edevart lähetti hänelle matkoiltaan rahakirjeen, ei kylläkään paljon, muutaman talarin vain, pari kymmenentalarin seteliä, mutta Pauline sai uutta rohkeutta. Voi sitä isoaveljeä! Nyt tahtoi tietenkin ensinnä maksaa paperinsa, jolla oli ottanut rahaa kaupasta; jäi vähän tähteeksikin, jonka Pauline sai käyttää miten halutti. Kyllä isoveli sentään oli mies; kun ryhtyi asiaan, niin aina siitä syntyi jotakin, sellainen hän oli! Epäilemättä Edevart itsekin olisi tarvinnut nuo rahat, ja Pauline oli varma siitä, että Joakim olisi raivostunut koko tarjouksesta ja kieltäytynyt ottamasta niitä vastaan, mutta Pauline osti niillä uutta tavaraa. Kohta levisikin kylään huhu, että Poldenin kauppaan oli tullut tavaraa, tosin ei niin mahdottomasti kuin Gabrielsenille, mutta oikeita tarpeellisia, välttämättömiä tavaroita, joita ihmiset todella tarvitsivat, muutamia jauhosäkkejä, suurimoita, kahvia, amerikkalaista silavaa. Pauline kirjoitti Edevartille vastauskirjeen kiittäen rahoista ja vakuuttaen, että ne kyllä tulevat takaisin korkoineen. Ajat eivät tosin ole hyvät, Pauline kirjoitti vielä; ihmiset alkavat puhua, että eräälläkin kauppiaalla alkaa olla tiukat paikat, miten lopulta selviytyneekään. Kävi äskettäin täällä Poldenissa puhumassa minun kanssani, mutta enpä huoli siitä huudella. Tule nyt kotiin itse hoitamaan kauppaasi! Sinä olet poissa ja Joakim on poissa, etten voi kysyä neuvoa keneltäkään, vaan kaikki pitää tehdä oman tyhmän pääni mukaan… Ja sitten tapahtui — keskellä helmikuuta, pahimmalla lumikelillä ja kireimmillä pakkasilla — että Ytrepoldenin kirkkomiehet tiesivät kertoa Gabrielsenin kaupan oven olevan taas kiinni, jo toiseen kertaan. Kas, Gabrielsen oli imenyt vaimonsa sukulaisista kaiken, mitä irti sai, he eivät voineet mennä uusiin takauksiin, ja viimeiset ja pahimmat vekselit eräytyivät juuri maksettaviksi. Siinä lorun loppu.

Täytyy sanoa, että Gabrielsen oli selviytyäkseen pannut liikkeelle kaikkensa. Hän oli käynyt pappilassa, lääkärissä ja nimismiehessä pyytämässä nimiä, ei ollut säästänyt lukkari Johnseniakaan, jonka turhamaisuutta moinen pyyntö kyllä hiveli, mutta hänenkin täytyi sentään kieltäytyä niinkuin kaikki muut olivat kieltäytyneet. Loppujen lopuksi Gabrielsen oli tullut Paulinen luo tarjoten hänelle tavaroita polkuhinnalla, kun vain olisi saanut käteismaksun. Mitä ihmeen tavaroita? mietti Pauline mielessään. Niitäköhän se nyt tahkokiviään ja pyöreitä kaakeliuunejaan…? Mutta hän puheli kauppiaan kanssa tyynesti ja hillitysti eikä heti töykeästi hylännyt tämän tarjousta. Gabrielsen mainitsi suuria ja kalliita kapineita, jotka Pauline saisi sillä hinnalla, minkä itse suostui niistä maksamaan. Siihen minulla ei ole varaa, vastasi Pauline. Gabrielsen puhui välttämättömistä tarvetavaroista, elintarvikkeista. Niitä olen juuri itse hankkinut, virkkoi Pauline.

Ei, kauppoja ei syntynyt.

Talvi oli vielä ankarimmillaan ja ihmisillä tiukka aika, mutta sentään päivät pitenivät käyden samalla valoisammiksi. Ja sitten maaliskuussa Joakim tulla tupsahti kotiin Lofooteilta tuoden mukanaan — niin, tuoden todellakin mukanaan rahaa koko Poldenille. Mitä ihmettä? Ofotilainen oli maksanut kesäiset kalankuivausrahat, ja Joakimin piti jakaa ne työssä olleille sen mukaan, minkä verran kukin oli saamassa. Olipa se koko onnenpotkaus! Rahoja herahti lapsille ja aikuisille, melkein jokainen Poldenin tupa pääsi osalliseksi tuosta siunauksesta. Summat eivät kylläkään olleet suuria, mutta entiseen verraten koitti oikein loistava aika, kulta-aika; kauppa sai perimättömät saatavansa, niin että taas oli käyttövaroja. Ofotilainen maksoi vielä Edevartilta ottamansa vanhan lainankin.

Oliko ofotilainen ykskaks muuttunut näin rehelliseksi? Rehellinen mies hän oli aina ollut, hän oli kunnon mies, mutta hänen asiansa eivät olleet luistaneet hyvin. Poika, Nils, joka kävi laukkukauppaa, oli kai pannut hänen rahojaan menemään liiaksikin, tokko lienee ukolla ollut enää paljonkaan jäljellä. Mutta vanha laivuri käsitti, ettei hän voi seuraavana kesänä tulla kalalasteineen Poldeniin, ennen kuin edellisen vuoden asiat on selvitetty, hänen oli siis välttämättömyyden pakostakin oltava rehellinen. Mutta niin hyvään tarpeeseen hänen rahansa nyt poldenilaisille tulivat, että nämä melkein siunasivat laivuria siitä, että tämä oli viivyttänyt maksua, kunnes heidän hätänsä oli suurimmillaan.

Edevart tuli kotiin vasta kun kevät oli muuttumassa kesäksi ja kaikki taas vihantaa ja kaunista. Nelihanka oli ääriään myöten täynnä tavaraa, ja hänellä tuntui olevan rahaista rahaakin sen verran, että hyvin tuli toimeen. Ihme mies saamaan tavaraa kaupaksi! Hän oli ollut matkallaan kaukana Ruijassa asti, myynyt nordlandilaisille kalastajille, kveeneille, lappalaisille ja Norjan tilallisille, saanut kaupatuksi villatakkeja ja öljytamineita ihmisille, joiden ei ennen ollut pälkähtänyt päähänkään ostaa mitään.

Pauline oli iloissaan, toivoi näin saavansa venelastillisen tavaroita omaan kauppaansa. Niitä et voi saada, selitti Edevart, minä vien ne markkinoille.

Se tuuma oli siinnyt ja syntynyt Augustin aivoissa. Hänen täytyi aina saada yrittää jotakin uutta. August oli ilmoittanut Fosenlandetista käsin ostaneensa Knoffeilta tavaroita ja vuokranneensa jo Stokmarknesista myyntikojunkin. Kun August oli huononpuoleinen kynämies, hän oli tälläkin kertaa ilmoittanut aikeensa toverilleen sähkösanomalla neuvoen tätäkin tuomaan nelihangallaan mahdollisimman paljon tavaraa, jotta heidän markkinakojustaan saataisiin parempi kuin useimmista muista. Itse hän aikoi tulla vuorolaivassa kaikki laatikot ja nassakat ja tavaramytyt matkassaan.

August ilmeisesti hautoi mielessään oikein suuryritystä.

Päivänä muutamana Edevart sanoi veljelleen: Meidän olisi selvitettävä asiat, mutta ehkä saan vähän enemmän rahaa, jahka olen ensin ollut siellä markkinoilla.

Joakim oli oitis varuillaan: Mitkä ihmeen asiat?

No, kaikki viimesyksyiset tavarat.

Niistä minä olen jo saanut maksun.

Vai olet saanut maksun. Taisi tipahtaa suoraan taivaasta.

Olen kuin olenkin. Sinähän ostit ne navettatarpeet. Enkä ostanut.
Itsehän sinä ne ostit Lofootienosuudellasi.

Odotahan, niin saat kuulla! Pauline! huusi Joakim ovesta.

Senkin apina!

Silloin Joakimin sappi kiehahti, siitä olisi voinut syntyä oikein käsirysy, jos olisi ollut syrjäisiä kuulemassa. Mutta nyt istui vain isävanha tuvassa yrittäen päästä selville siitä, mistä pojat oikein riitelivät. Molemmat tuntuivat olevan oikeassa. Mitä ihmettä te nyt taas? hän kysäisi kummissaan.

Edevart: Tuo Joakim on taas ihan hulluna.

Ei hän minun mielestäni ole niinkään hupsu, tuumi isä. Kumpikin olette saaneet hyviä lahjoja, josta teidän sietää kiittää Jumalaa.

Pauline tuli. Hän mitteli katseillaan ensin toista, sitten toista kysyen lopuksi: Mitäs nyt?

Tuohan tuo Joakim — —

Eikö asia ole niin, keskeytti Joakim, että sain sinulta rahat navettatarpeisiin?

Niin on.

Suotta vain pidät hänen puoltaan! väitti Edevart puolestaan. Olette molemmat samassa juonessa.

Pauline: Mikä ihme siinä on, että aina pitää tulla riita ja rähäkkä, kun teidän on puhuttava asioistanne! Jollei kumpikaan tahdo huolia toisen rahoista, niin antakaa minulle. En minä niitä heitä hukkaan, kyllä minä osaan niitä käyttää.

Joakim mutisi itsekseen:… pöllö, kun luulee olevansa minulle velkaa tavaroista.

Niin olenkin.

Pauline: Mutta taivastentekijä, etkö sinä lähettänyt minulle rahoja pohjan puolesta?

Mitäpä tuosta tuonvertaisesta.

Oli siinä sen verran, mitä olit kauppaan velkaa, ja oikein moninkertaisesti.

Edevart raastoi hurjana tukkaansa: En ymmärrä teidän laskujanne.
Luulisin minäkin osaavani laskea kaksi lukua yhteen.

Mutta sitähän sinä et osaakaan! pisti Joakim väliin. Sinä lasket vain, mitä näet silmilläsi, mutta silloin lasku ei ole oikein.

Kuuletkos Pauline tuota poikaa!

Etkös sinä rakennuttanut kauppaa? kysäisi Joakim.

Edevart jäi seisomaan suu selällään. Isä sanoi nurkastaan: Edevartpa hyvinkin sen rakennutti.

Enkös minä saanut nuottaakin sinulta? jatkoi Joakim.

Toinnuttuaan ällistyksestään Edevart pihahti pilkallisesti: Nuottaako?
Kaikkia vielä. En minä mokomaa laitosta sanoisi nuotaksi enkä
miksikään… tehty miten lienee, ihan päin seiniä, ja vanha ja laho.
Knoff oli vähällä upottaa sen meren syvyyteen.

Onpahan kestänyt minun silliparveni.

Vai kestänyt sinun silliparvesi! Hyväkin onni! Makailet vuodesta toiseen tähyilemässä, näkyisikö missä sillinpyrstö vilahtavan, ja syöt eväspussisi tyhjäksi ja köyhdytät itsesi pilalle. Sitten satut saamaan silliparven apajaasi ja luulet nuotan olleen suureksikin siunaukseksi. Kaikkia vielä.

Joakim kivahti tulistuneena: Vai sinä — vai sinä tässä puhumaan toisille vetelehtimisestä vuodesta vuoteen? Missäs sinä silloin olit, kun muut häpesivät? Ikään kuin et itse olisi haihatellut maan äärestä toiseen asettumatta koskaan mihinkään oikein olemaan?

Edevartin ei auttanut jatkaa sitä latua. Hänen täytyi kääntää kelkkansa: Aina sinulla riittää sanomista siitä, etten minä muka tee muuta kuin kuljeksin maailmalla ja vetelehdin milloin missäkin, mutta pitäisikö sitten kaikkien maata iät kaiken täällä Poldenissa ja mädätä paikoilleen niinkuin sinä ja Ezra?

Vai Ezraa tähän — oletko ihan päästäsi pilalla! huudahti Joakim. Tiedätkös, Ezrasta paisuu vielä ajan oloon Poldenin suurimman talon isäntä? Sinä et tiedä sitä, mutta minä tiedän!

Niin, ehkä joskus aikoinaan, kun on ensin raatanut itsensä siinä suuressa talossaan niin loppuun, ettei enää pysty omin voimin liikkumaan omilla maillaan. Mitä — eikö hänen muka pitäisi tehdä työtä? Ja silloin ei Hoseastakaan ole enää mitään jäljellä, hänkin saa raataa kuin orja lehmiensä ja maansa kimpussa, intti Edevart itsepintaisesti. Oikein tekee pahaa häntä nähdä.

Pöllö! Etkö ole huomannut, kuinka iloisia ja tyytyväisiä molemmat ovat uudispaikallaan?

Edevartin mieleen muistui äkkiä jotakin, ja hän sanoa sutkautti: Niin, iloisia ja tyytyväisiä, kun eivät tiedä paremmasta mitään.

Mistä paremmasta muka? Heillä on kyllä kova työ, mutta he sopivat hyvin yhteen eivätkä toivokaan muuta.

Ja vaikka he raataisivat ja rehkisivät miten, niin kaikki menee kädestä kärsään. Siinä koko heidän palkkansa.

Eipä niinkään kaikki siinä. He aloittivat tyhjin käsin, mutta nyt heillä on koti ja kontu, heillä on maata ja kolme lehmää, ja pian heillä on hevonenkin.

Puhu pukille!

Sitä paitsi heillä on lepo ja rauha rinnassaan, mutta sitä ei ole sinulla. He käyvät illalla levolle ja nukkuvat rauhassa yönsä.

Niin kai tekevät, murahti Edevart.

Niin juuri tekevät, mutta et sinä, joka aina hulmuat maailmalla ja luulet olevasi enemmän kuin muut ihmiset. Olenhan itse kuullut, millaista sinun yöleposi on, heittelehdit ja peppuroit vuoteessa, ennen kuin saat unen päästä kiinni. Ja kun sitten vihdoin alat vedellä hirsiä, huudat kesken kaiken jotakin koskestasi ja Augustista ja Amerikasta ja Floridasta ja talostasi. Semmoista sinun yöleposi on. Enpä haluaisi vaihtaa!

Pitkä äänettömyys. Vanha isä sanoi: Edevartilla on paljon ajattelemista. Älä sinä moiti häntä, hänellä on kovin monta rautaa tulessa.

Hitto vieköön, virkkoi Edevart vihdoinkin, minä olen velkaa ne tavarat.

Ei sinua maksa kuunnella.

Edevart: Mutta nyt minä tahdon, että sinä otat koko kaupan omiin nimiisi ja hoidat sitä, miten itsestäsi parhaalta näyttää. Se on vain oikeus ja kohtuus.

Minäkö? Kaupan omiin nimiini? ihmetteli Joakim. Ehei, ei tullut mitään, minusta ei ole kauppiaaksi. Pauline on tähänkin asti hoitanut sen puolen. Minulla on liian paljon kaikkea muuta puuhaa, ensinnäkin on rakennettava navetta.

Isän mielestä kumpikin poika on tavallaan oikeassa, niin että hän nyt puuttuu puheeseen virkkaen: On se kerrassaan ihme, miten paljon Joakim saa maasta irti! Nyt hänen on rakennettava uusi navetta. Olisipa äitinne ollut näkemässä!

Edevart ei päässyt puuhun ei pitkään. Hän otti lompakon taskustaan ja sanoi laskien kaksikymmentäviisi talaria pöydälle: Kas tässä, ota nämä rahat kauppaan ensi aluksi; markkinoiden perästä saat lisää!

En ikinä! huudahti Pauline pelästyneenä. Anna olla!

Hän on pähkähullu! myönsi Joakimkin.

Edevart puri huultaan nyökäten itsekseen. Äkkiä hän keksi jotakin ja sanoa paukautti: No niin, sitten en ymmärrä muuta kuin että tahdotte päästä minusta eroon, jotta saatte pitää kaupan kahdestaan!

Nyt oli Joakimin vuoro jäädä suu auki. Pauline kohotti kätensä kohti taivasta päästäen ne samassa jälleen vaipumaan. Hän aivan mykistyi. Joakimkaan ei sanonut enää sanaakaan, vaan harppasi ovelle, avasi säpin ja työnsi ovea kerran toisensa perästä muistamatta, että se avautui sisäänpäin. Ja kuinka monet tuhannet kerrat hän sentään oli kulkenut samasta ovesta!

Joakimin mentyä Pauline sanoi: Ethän voi tarkoittaa mitä sanot!

Edevart huomasi menneensä liian pitkälle, niin että vastasi hiljaa: Ei, ei, niin on kuin sinä sanot. En enää oikein itsekään tiedä, mitä ajattelen.

Antakaa te Edevartin olla rauhassa, huudahti isä ääneen. Hänellä on niin paljon ajateltavaa.

Muuta ei tarvittu. Nuo isälliset sanat tunkivat suoraan sydämeen. Edevart vavahti, hänen jäykkyytensä suli siihen paikkaan. Hänen täytyi kääntyä poispäin salatakseen mielenliikutustaan.

Pauline sanoi, ennen kuin lähti tuvasta: Kuule, Edevart, ota pois rahasi! Ethän sinä voi lähteä markkinoille ilman rahaa.

<tb>

Ja tietystikin kaikki oli taas kohta hyvin. Kumpikaan puoli ei ollut tarkoittanut pahaa. Mutta siinä Joakim teki viisaasti — se oli oikein kuin taivaan antama vihjaus -, että sai lähdetyksi tuvasta ennen kuin oli lennättänyt tuolin tai jonkin muun sopivan esineen veljensä päähän.

Edevartin täytyi saada mies avuksi viemään venettä markkinoille. Hän oli joskus tuonnoisena talvena purjehtinut monet pahat matkat Norjan pohjoisrannikolla, mutta ei koskaan näin kovassa lastissa, ja Länsivuono, jonka poikki hänen nyt oli yritettävä, oli joka tapauksessa Länsivuono, siitä hänellä oli kyllä kokemusta. Hän pyysi mukaansa Karolusta, mutta Karolus ei aikonut lähteä koko markkinoille. Eipä silti, että kunnanvaltuuston puheenjohtajalla olisi noihin aikoihin ollut erikoisen paljon puuhaa kunnan asioiden hoidossa, mutta kirkkoherra oli vihjaissut sinnepäin, että hänen vaimonsa Ane Maria ehkä piakkoin pääsee pois vankilasta. Minulla on kerrottavana sinulle, Karolus, iloinen uutinen, niin kirkkoherra oli sanonut menneenä sunnuntaina, en voi sanoa vielä mitään varmaa, mutta joka tapauksessa koettavat saada vaimosi vapaaksi, jotta hän pääsee takaisin luoksesi! Todellakin niin iloinen uutinen, että se ihan salpasi hengityksen; Karolus vaipui syviin mietteisiin eikä koskenut ruokaan tultuaan kirkosta kotiin. Sen perästäkin oli ollut niuhasyöntinen ihan vain paljosta ajattelemisesta, ja kun Edevart pyysi häntä mukaan markkinamatkalle, hän pudisti päätään eikä luvannut lähteä. Mitäpä hän sinne rehkimään, nuo tuollaiset olivat perheettömien miesten hommia. Ota toveriksesi Teodor tai Ezra. Edevart huomautti, että perheellisiä miehiä nämäkin olivat; Karolus myönsi sen todeksi, mutta virkkoi samassa, ettei heillä ollut ristiä kannettavana! Edevart ei ymmärtänyt koko asiasta mitään.

Eikä hän tietystikään saanut Ezraakaan lähtemään mukaan. Edevart ei huolinut edes mainita Ezralle koko asiasta. Tällä oli parastaikaa senkin seitsemät kiireet, oli juuri uusi pieni sarka kuokittavana ennen kuin sai hevosen. Pohjattomasta suosta oli tullut hänelle pohjaton työn ja puuhan lähde.

Teodoria Edevart olisi kaikkein viimeiseksi halunnut mukaansa, mutta muutakaan neuvoa ei ollut. Tämä tuli itse tarjoutumaan veneeseen; hänen oli välttämättä päästävä markkinoille ostamaan yhtä ja toista. Teodor vetelehti kylällä tekemättä mitään, oli harmaan ja ruokkoamattoman näköinen mies. Jos nutusta lähti nappi, hän pisti puutikun tilalle, mutta jalkinevehkeet hänellä olivat hyvät, roimasaappaat, joissa oli punaiset varrensuut, ja hän kerskaili ummet ja lammet viimekesäisillä nuottaosuuksillaan, joilla hän ja muut miehet olivat pelastaneet Poldenin. Hän ei ruvennut turhia suremaan, vaikka toinen tasku oli tyhjä eikä toisessa ollut mitään, mutta kultasormus hänellä oli yhä sormessaan. Pään puolesta hän ei olisi ollut ollenkaan tielletulematon, oli vain niin saamaton ja veltto miehekseen.

Oli siinäkin aviopari! Teodor ja Ragna olivat kumpikin Poldenissa syntyneet ja kasvaneet. Kumpikin oli köyhää väkeä, kummatkin laiskoja, epärehellisiä ja köyhiä, mutta eivät suinkaan typeriä. Oliko heillä hidas ymmärrys ja sitäkin vähän? Ei lainkaan, he olivat aika sukkelia, nokkeliakin tavallaan; Ragna oli koulussa ollut ensimmäinen. He osasivat kyllä hiiviskellä kylällä ovelasti sieppaamassa yhtä ja toista, osasivatpa vielä taitavasti peittää jälkensäkin, ja siihen jo tarvitaan sekä ymmärrystä että kekseliäisyyttä. Heidän hökkelinsä oli kurjan näköinen, niin ettei sinne hevin pistänyt nenäänsä, ja kerran kahdessa vuodessa tuli lapsi lisää, mutta kuitenkaan ei näyttänyt siltä kuin heidän elämänsä olisi muuttunut sen kurjemmaksi. Hekin osasivat hymyillä ja laskea leikkiä, ja Ragnahan vasta hymyilikin kauniimmin kuin kukaan muu somasti kaartuvilla huulillaan. Ei heidän elämänsä ollut kehuttavaa, kaukana siitä, mutta hekään eivät tienneet kaivata parempaa, joten päivät saattoivat kyllä kulua tuottamatta ylivoimaisia ikävyyksiä ja suruja. Heidän elämänsä olisi voinut olla vielä paljon hullummallakin tolalla.

Kun oli päätetty, että Edevart lähtee markkinoille, niin eikös Ragnankin päähän pistänyt pyrkiä mukaan. Mutta mitä sinä otat päällesi? ihmetteli Teodor, et suinkaan voi tuollaisenakaan lähteä? Enpä kylläkään, myönsi Ragna, ja niin hänen täytyi luopua aikeesta. Mutta kumpikin he olivat yhtä kevytmielisiä, yhtä herkkiä noudattamaan päähänpistojaan. Vene ei kantanut enää yhtään henkeä lisää, ja miten lasten kävisi? Mutta hamekankaan tuon sinulle markkinoilta, lupaili Edevart. Kuinka hyvä sinä olet! ihasteli Ragna. Sitten voin taas näyttäytyä ihmisten joukossa ja käydä kirkossakin.

Ragna rukka! Hän oli sentään kovin kärsivällinen köyhyydessään. Hän olisi voinut käyttää kirkkovaatteita arkisin, jos vain olisi syntynyt niin varakkaaksi. Ja sen sijaan että nyt kaikki halveksivat häntä huonona ihmisenä, olisi kirkkoherralle ollut kunniaksi, jos sellainen ihminen olisi istunut kirkonpenkissä saarnaa kuuntelemassa.

Edevart ei voinut koskaan unohtaa, kuinka hän kerran lapsena oli auttanut Ragnaa etsimään lumesta kiiltävää nappia. Siinä oli kruunu, se oli kaunis ja kiiltävä nappi, tytölle oikein aarre. Yhä vieläkin tunsi Edevart mielensä liikuttuvan nähdessään Ragnan, hänen kävi tätä niin sääliksi. Ragnalla oli ihmeellisen sievät kädet, sillä tämähän oli sellainen epäkelpo, joka ei tehnyt niillä juuri mitään. Ja mitäpä hän olisi niillä erikoista tehnytkään? Kurjuus oli kerta kaikkiaan saanut hänet kynsiinsä, ja hän oli käynyt veltoksi nähdessään sen auttamattomasti vain kasvavan kasvamistaan. Teodor saattoi sanoa vaimolleen näinkin: Kun kerran kävit viime yönä Karoluksen perunakuopassa, niin olisit voinut yksin tein ottaa sen verran, että olisivat riittäneet koko viikoksi! Mihin Ragna saattoi vastata: Niinpä kyllä, kumpikin voisimme tehdä paremmin kaiken mitä teemme!

IX

Vuosi vuodelta ihmiset tapaavat toisensa markkinoilla. Sitä nyt vielä puuttuisi, että heidän täytyisi jäädä sitä huvia vaille! Siellä on nuoria tyttöjä villapusero yllä ja kirkasvärinen huivi päässä, ja ne, jotka ovat mielestään parempien ihmisten lapsia, yrittävät — hieman arastellen — ottaa hatun päähänsä. Henrik Sten, se hurjapää, tulla porhaltaa purjeveneellään ypö yksin, kiinnittää veneensä rantaan, pyyhkii kenkänsä ja harppaa maihin. Eide Nikolaisen, seppä, täysin oppinut tromssalainen, kävelee laivasillalla edestakaisin komeillen hiuksista punotuilla, kultalukollisilla kellonperillä. Seppä on kova tappelupukari ja aika naissankari, tummaihoinen kuin peikko, kuten yleensä kaikki sepät, ja tunnettu käsivoimistaan, niin että heittää tyttönsä tanssissa korkeammalle kuin kukaan muu. On siellä sentään vanhempaa ja vakavampaakin väkeä, emäntiä, jotka ovat säästää kituuttaneet voita ja juustoa markkinoilla myytäväksi, sekä isäntiä, jotka ovat tulleet ostamaan venettä.

Vielä on verraten hiljaista, sillä on vasta vähän väkeä. Ei kuulu hanurinsoittoa eikä muutakaan metakkaa.

August on tullut hyvissä ajoin ja ottanut myyntikojun haltuunsa, latonut tavarat siististi hyllyille ja pannut kaiken kuntoon, mutta kun ei ole vielä paljonkaan väkeä ja hän itse levoton sielu, hän pistää kojun muitta mutkitta lukkoon ja lähtee hummaamaan. Meripoika on rantalomalla!

August koetti saada Edevartia tähystimeensä ja huomasikin tämän oitis kun tämä oli tullut. Edevart ei ollut kovinkaan mielissään toverinsa nähdessään, sillä häntä pelotti, että tämän asiat olivat huonolla tolalla; jos olisi paksu lompakko pullottanut Augustin taskussa, tämä tuskin olisi laskenut itseään lomalle.

He purkivat tavarat nelihangasta ja veivät ne myyntikojuun. Niin, tässä minun tavarani nyt ovat! sanoi August viitaten hyllyihin, en saanut kokoon niin paljon kuin olin ajatellut. — Ei siinä todellakaan ollut paljon, vähän kankaita, ompelutarpeita, nappeja ja hakasia, karkeita pumpulilankoja, villaliinoja, huiveja; oli hyvä asia, että Edevart toi kokonaisen venekuorman tavaroita, sillä Augustilla ei ollut juuri mitään, ei todellakaan juuri mitään.

He latoivat kaikki hyllyille, pistivätpä niiden täytteeksi tyhjiä laatikoltakin. Lopulta koju ei näyttänytkään enää kovin tyhjältä, joten August saattoi rohkaisten sanoa: Kiittäisinpä onneani, jos omistaisin tämän kojun tämmöisenään kaikkineen päivineen.

Onhan sinulla osasi tässä, huomautti Edevart.

August virkkoi kuin torjuen: Puhutaan siitä sitten joskus toiste. Entä mihin se mies joutui — se Teodor, tarkoitan, joko livisti tiehensä? Eipä silti, hyvä näinkin, en minä häntä kaipaakaan seuraani. Mitä minun pitikään sanoa: Mattea on täällä.

Kuka? — Ai niin, vai on Mattea täällä!

Heillä on täällä kauppa. Mennäänkö sinne? He myyvät ruokaa kojussa,
Mattea miehensä kanssa.

Oletko tavannut hänet? kysäisi Edevart.

Olen kyllä. Mutta en ole enää hänelle suutuksissani, en minä naisten kanssa tappelemaan, vaikka veisivätkin sormukset ja kellot mennessään. Ei sinulla satu olemaan rahaa mukanasi?

Enpä ole ihan ilmankaan.

Lainaa minulle pari talaria. Asiasta toiseen: Knoff aikoo rakentaa koskeesi myllyn.

Mitäh — tuleeko tuumasta sittenkin tosi?

Kävivät katsomassa tilaasi, nimittäin ukko Knoff ja Romeo, itse soudin heidät sinne. Kyllä siitä tulee tosi. Mitäs tuumit, August? he kysyivät, sillä he huomasivat, että olin ollut myllyjä rakentamassa ennenkin. Silloin selitin kaikki: Turpiinimylly, ilmainen käyttövoima, rukiit laivalasteittain suoraan Venäjältä. Ja he nyökäyttivät päätään. Ja Edevart Andreassenistä mylläri, hän hoitaa koko laitoksen.. Nyökkäsivät taaskin. — Niin, tässä se Mattean koju onkin.

Mattealla oli iso koju, siinä oli monta pöytää ja monta jakkaraa ja rahia. Samat pöydät, joiden ääressä Mattea oli häärinyt tyttönä ollessaan Nilsin morsiamena. Koeteltuaan yhtä jos toistakin aviopari oli ruvennut ravintolanpitäjiksi, olivat kai luopuneet Ofotissa olevan talon hoidostakin.

August oli kuin kotonaan ja pyysi pulloaan. Tässä on toverini, tunnetko hänet?

Kyllähän Mattea Edevartin tunsi.

Vai täällä sitten tavataan! virkkoi Edevart.

Siltäpähän näyttää, sanoa töksähdytti Mattea tylysti.

Edevart hymyili: Tunnen tuon orkosen, joka on tuolla katossa. Se tuli silloin kerran täällä rähäkässä.

Hahhahhaa! August nauroi ääneensä hyväntahtoista nauruaan.

Matteaa ei naurattanut, hän tiuskaisi kiivaasti Edevartille, että tämä oli kerran lähettänyt hänen miehelleen liian tiukan karhuamiskirjeen. Oikein hävyttömän kirjeen, hän vakuutti.

Edevart vastasi pelkurimaisesti ja kuin lepytellen: Vai oli se hävytön?
En itse lukenut sitä läpi.

Et itse lukenut sitä?

Toinen kirjoitti sen minun puolestani, suuri Fosenlandetin kauppias.

Mattea rupesi leppymään: Olisinpa saanut sen kauppiaan korvista kiinni!

Niin, myönteli Edevart, mutta hänpä olisikin siepannut sinut syliinsä ja suudellut. Hyvin nuori ja hyvin komea mies!

No sinä olet yhä samanlainen kuin ennenkin, siltä ainakin kuulostaa! mutisi Mattea puoliääneen. Mutta saitko rahat? Miksi et kirjoittanut mitään?

Suo anteeksi. En minä ole ollenkaan kynämies.

He olivat jälleen kahden. Kumpikaan ei ollut osannut kuolettavasti loukkautua.

Miten sinun kurkkusi jaksaa? Edevart kysäisi kurillaan.

Kurkkuniko? Vai muistat senkin. Kyllä siitä tuli hyvä! Ja eikös Mattea totisesti katsonut Edevartiin perin mukavasti ja veitikkamaisen näköisenä.

Nils tuli keittiöstä samanlaisena kuin monta vuotta sittenkin. Häneen ei ollut mikään pystynyt, hän oli jättänyt kerta kaikkiaan surut ja huolet isänsä kannettavaksi. Mahtoikohan hän tietää, ettei hänen vanhalla isällään laivurilla ollut varaa ostaa täyttä lastia Lofooteilta, vaan että tämä oli parhaillaan kuivauttamassa Poldenissa lastia, jota oli vain kaksi kolmannesta? Nils tuntui olevan keittiömestarina, hän taisi näet valmistaa niin kylmät kuin lämpimätkin ruoat, jotka hänen vaimonsa sitten tarjoili vieraille. Siltä ainakin näytti; hänellä oli esiliinantapainenkin. Ei Nilskään ollut unohtanut tuota hävytöntä karhuamiskirjettä, vaan sanoi suoraan, ettei hän oikeastaan kaipaisi Edevartia kojussaan, mutta Mattea tukki hänen suunsa selittäen asian lyhyesti, mutta samalla pontevasti. Nils mutisi lopuksi: Siltä vain kuulosti, kuin en minä muka olisi pystynyt hankkimaan niitä rahoja!

Toverukset ostivat ruokaa ja ryyppäsivät olutta palanpaineeksi. August otti naukkujakin ja huusi myös Nilsiä ottamaan lasinsa, mutta Mattea ehätti väliin: Nilsillä oli muutakin tekemistä. Nilsin piti joutua keittiöön. Jo minä paistoin ohukkaat, sanoi Nils. No sitten saat pilkkoa vähän puita! Siinä ei auttanut mikään, Mattea oli sama kuin ennenkin, mutta sievän ja nuoren näköinen hän oli yhä vielä samoin kuin miehensäkin. He olivat kaunis pari, mutta Nilsin ei auttanut muu kuin totella ja lähteä keittiöön.

Tule istumaan tänne, Mattea! pyysi August.

Tämä tuli, mutta istuutui Edevartin puolelle. August naukkaili. Edevart kysyi Mattealta: Eikö sinulla ole lapsia?

Mattea: Onko mokomaa kuultu? Eikö minulla muka ole lapsia? On toki, kaksi kappaletta kotona isovanhempien luona. Vanhukset eivät malttaneet laskea heitä luotaan — ja hehän ovat siksi rikkaita, että heidän kannattaa ne pitää. Lapsiako? Sen voit uskoa.

August: Niin, minun ne eivät ole ainakaan.

Vai vielä sinun! Mattea nauroi kohti kurkkua.

Mitä sinä naurat? Eikö ole vähän omituista ajatella, että sinä istut nyt tässä näin, sinä, joka ennen olit minun hempukkani, ja nyt olet naimisissa toisen kanssa ja sinulla on lapsia ja kaikkia?

Enpä tullut sitä ajatelleeksi.

Niin, et kai tullut ajatelleeksi, kuinkapa sinä semmoista! myönteli August synkästi. Mutta entäpä jos minä ajattelisin sitä? Tässä näet minut nyt, enkä ole enää sitä enkä tätä, ei ole kultaa eikä timantteja; niin, ei minussa ole mitään silmänruokaa — — —

Edevart: Oletko ääneti, August, onhan sinulla tavaroita meidän yhteisessä kojussamme.

Oli miten oli, tuumi August, sinä Mattea olit kerran minun hempukkani.
Ja minä suutelin sinua.

Vai suutelit sinä minua? Sitä en muistanut! — Mutta samassa Matteaa alkoi pelottaa, että oli ehkä ärsyttänyt vanhaa ihailijaansa liiaksi. Augustilla alkoi jo olla vähän hatussa, joten hän saattoi kiivastua. Mattea siis puhelemaan tyynnytellen: Mitä me tämmöisistä puhumaan kun minä kerran olen naimisissa Nilsin kanssa. Hän on minun mieheni, sitä sinä et voi kieltää. Mutta hänen jälkeensä pidän eniten sinusta, August, siihen saat luottaa!

August katsoi riemuiten Edevartiin ikään kuin sanoakseen: Siinä sen kuulit! Herkkäuskoinen meripoika oli sillä tyydytetty, kulautti uuden naukun kurkkuunsa ja pyysi kahvia. Niinpä niin, niistä ei ole enää puhumista, hän tuumi sitten. Helkkari, asia on sillä tavalla, että minulla on rakastettu, älä yritäkään epäillä sitä! Ja se nainen onkin niin korkealla oksalla, etten tahdo sanoa edes hänen nimeäänkään tässä paikassa. Mutta sinun pitäisi nähdä hänet kävelemässä hattu päässä ja hienoissa vaatteissa ja pyytävän minua mukaansa! Niin, sinä Edevart tunnet hänet kyllä.

Edevart nyökkäsi.

Kävikö Mattea mustasukkaiseksi? Sinähän pyysit kahvia, hän virkkoi nousten paikaltaan. Ja nyt tapahtui se kumma, että Mattealla oli keittiöstä palatessaan hattu päässä. Kas vain, Matteakin oli alkanut kävellä hattu päässä kuin ainakin "parempien ihmisten" lapset! No, Mattean mieshän oli laivurin, melkein kapteenin poika, hänen täytyi näyttää toveruksille, ettei hänkään ollut tyhjänpäiväinen ihminen. Hän laski kahvitarjottimen pöydälle jääden seisomaan paikalleen.

Oletko lähdössä markkinoille? kysyi August.

Mattea keksi oitis vastauksen: Niin, lähdetään vain katsomaan, onko tullut lisää väkeä.

Toverukset hörppäsivät kahvinsa, maksoivat ja lähtivät Mattean mukaan. He kiersivät koko kauppalan. Oli tullut muutamia uusia veneitä markkinamiehiä täynnä, mutta vieläkään ei markkinaelämä ollut täydessä käynnissä. He kävivät katsomassa karusellia, jota juuri asennettiin paikoilleen, suurta telttaa, johon piti tulla sirkus, pikku telttaa, jossa parhaillaan harjoitteli pari puukkotaituria, hyppytaiteilijaa ja notkeusvoimistelijaa. Mennäänpä katsomaan meidän kauppaa! ehdotti August.

Mattea alkoi tuntea kunnioitusta heidän kauppakojuaan ja tavaroiden paljoutta kohtaan. Toverusten mielestä oli oikein ja paikallaan, että August kehuskeli kovasti: Kun kuulet jonkun tarvitsevan tavaroita ja tahtovan huokealla, niin lähetä, Mattea, vain tänne meidän luo! Sillä meillä on vähin joka lajia, eikä ole sitä kauppiasta koko Trondheimin kaupungissa, joka pystyisi myymään huokeammalla kuin me!

Mattea lupasi puhua heidän puolestaan, hän itsekin aikoi käydä tekemässä heidän kanssaan suurenpuoleiset kaupat ennen lähtöään.

He menivät takaisin Mattean kojuun. Oli tullut lisää väkeä, nämä olivat saaneet tilaamansa voileivät ja kahvin. Vapautuessaan tarjoilijan tehtävistä Nils oitis livahti keittiöön. August naukkaili käyden yhä puheliaammaksi. Hän oli saanut uusia kuulijoita, — mielikuvitus alkoi jo laukata valtoimenaan. Hän kyllä puhui ikään kuin ainoastaan Edevartille, mutta vilkuili samalla oikeaan ja vasempaan haastellen niin äänekkäästi, että kaikkien täytyi kuulla. Nyt hän taas oli oikeassa olossaan.

Muistathan sen silkkivyön? hän kysyi kovalla äänellä Edevartilta. Tiedätkös, minulle tarjottiin siitä suuret rahat, kun silloin lähdin etelään päin.

Etkö antanut pois?

Ehei, se nyt vielä olisi puuttunut! Sillä kun tarjotaan neljäsataa, niin kapine on kahdeksansadan arvoinen, sen lapsikin käsittää. Mutta enpä ruvennut siitä tinkimäänkään, minulla oli muutakin tekemistä niinä päivinä, täytyi pitää silmällä, kun Magnus oli yöllä satamalaiturilla hoitamassa tavaroiden purkamista ja lastausta. Se on totta, ethän tiedäkään, mistä minä puhun, mutta minun oli hoideltava Magnuskin loppujen lopuksi.

Hoideltava Magnus? — mitä tarkoitat?

Etkö sitten usko?

Mitä sinä hänelle teit?

Mitäpä minä mokomalle onkilierolle? Annoin vain, minkä tarpeessa oli.

Ohoh! Et suinkaan ampunut häntä?

Ja miksi en olisi ampunut!

Edevart: Älä hulluttele. Et silloin istuisi tässä.

Vai en istuisi tässä? Mutta pitikö sen apinan levitellä koko paikkakunnalle sellaista huhua, että minä muka olen arka vesillä? Olenhan purjehtinut maailman ympäri, minulla on rahoja monessa maassa, ja tässä nyt ollaan, olla hyvä ja tulla vain vangitsemaan! Eivätpäs uskalla! Muistatko oikein sitä Magnusta? En usko sinun muistavan, sillä hänhän ei ollut mies eikä mikään, tyhjänpäiväinen puotirotta, kaikki ruuvit eivät olleet oikein tiukalla. Muistatko, miten hän pelkäsi hiiriä? Ja paras tässä sitten puhumaan, että minä muka olen arka vesillä! Mutta se nainen, kas se on toista maata. En tahdo sanoa hänen nimeään, mutta ajattelen häntä kuolinhetkellänikin vielä. Eipä silti, kielsi kieltämästä päästyäänkin, mutta kuitenkin hymyili, kun minä pyysin — hm, eikä hiiskunut sanaakaan sille apinalleen. Ensimmäisenä yönä — ei, ei puhuta siitä! Hymyili vain, mutta eipäs sanonut siitä mitään sille apinalleen. Katsohan vain, tuumin itsekseni, kyllä hän vielä tahtookin! Ja niin tulin taas seuraavana yönä, mutta silloin en häntä löytänytkään, mihin lienee pujahtanut. Etsin häntä — ei mitään. Seuraavana päivänä näin hänet taas, mutta ei toki ensimmäistä pahaa sanaa silloinkaan.

Edevart tiukkasi uudelleen: Mitä sinä sillä tarkoitit, että hoitelit
Magnuksen? Et kai sentään ampunut miestä ihan kuoliaaksi?

August: Mutta kyllä olisi sen rehellisesti ansainnut. En minä häntä ampunut ollenkaan, pehmitin vain vähän kivellä.

August alkoi olla yhä pahemmin humalassa. Edevart olisi lähtenyt pois, mutta hänen oli mahdotonta saada toveriaan mukaan. August istui muistoihinsa vaipuneena; varmaan olivat mieluisia muistoja, koskapa hän hymyili ja pudisti päätään. Ehkäpä vain keksi jotakin mielessään päästäessään mielikuvituksensa hillitönnä laukkaamaan. Avatessaan taas suunsa hän rupesi kertomaan kerran Knoffeilla tekemästään kävelymatkasta, sellaisesta sunnuntaihuviretkestä; hänellä oli ollut hanuri mukanaan, ja hän oli soittanut. Kaikki kaupan myyjät olivat olleet mukana, taloudenhoitajatar, Romeo ja Julia, kaikki nuoret. Silloin sattui pikkuinen metsähiiri juosta piipertämään nurmikossa, ja eikös Magnus säikähtänyt niin, että ponnahti koholle ilmaan. — Antakaa Augustin ottaa se kiinni! huusi Romeo. — August otti sen kiinni, sen hiiren ja — hehhehheh! hän nauroi lyöden polveensa. Sitten ruvettiin syömään, oli evästä mukana, ja säilykerasiat piti paistaa eikä kukaan osannut sitä tehdä, ennen kuin August puuttui asiaan. Tuota pikaa hän muurasi takantapaisen, teki siihen tulen, pisti lihatölkit tulelle ja kun ne olivat paistuneet tarpeeksi kauan, leikkasi tölkit auki. Ja hän järjesti niin, että se apina sai viimeiseksi purkin, jossa oli metsäkanaa; siinä oli enää melkein vain pelkkää kastiketta pohjassa, ja siihen kastikkeeseen August pisti sen hiiren.

Hyi! hirvittelivät kuulijat, sillä muutama istui parhaillaan ruoalla.

Niin juuri! huusi August omasta kertomuksestaan innostuneena. Ja pyöritin vielä sitä kastikkeessa oikein kunnolla — ole hyvä, Magnus! No, Magnushan kävi jauhamaan ja otti ensin pienet lihamurenet. Mitäs tämä on? kysyi sitten. — Mikä lienee vaatetilkku tai muu joutunut sinne, voit syödä aivan huoleti. No niin, Magnus puraisi rohkeasti, mutta jopas rupesi poika syljeskelemään, ihan kuin olisi mausta tuntenut, että hiiripä se oli sittenkin.

Mutta eikö hän nähnyt ja huomannut sitä jo ennen? ihmettelivät kuulijat.

August: Ei sitä ollut kovinkaan helppo nähdä, sillä olin ottanut hiirestä luut pois, ennen kuin pistin sen kastikkeeseen.

Äänettömyys. Kukaan ei nauranut. Lopuksi joku kuului kysyvän: Mutta miksi oikein teit sellaisen sikamaisen tempun?

Hm. Miksikö? August vastasi viekkaasti: Tahdoin parantaa hänet hiirienpelostaan. Eikös se ollut ystävällinen teko? Samalla tavallahan merillä parannetaan merikipua: työnnetään kaikki takaisin suuhun, takaisin suuhun — — —

Etkö osaa pitää suutasi kiinni! tiuskaisi Mattea. Etkö näe, että täällä on ihmisiä syömässä!

Mielipiteet tuntuivat käyvän vähän ristiin. Joku kysäisi Augustilta:
Mutta miten sitten kävi? Eikö hän käynyt sinun kimppuusi?

Enkös jo sanonut, että pehmitin miestä kivellä? Ei näet ymmärtänyt, että tarkoitin hänen parastaan.

Mutta kuulijoiden kylmyys sai Augustin mielialan painumaan. Hän ei sietänyt moitetta. Ehkäpä kaikki oli vain hänen omaa sepittämäänsä. Ainakin hän oli liiaksi humalassa ja puhui pelkkää roskaa.

<tb>

Edevart seisoi myyntikojussaan käyden kauppaa. Alku ei tuntunut lupaavalta, mutta joka kerta, kun joku osui hänen kojulleen, tuli hän pian takaisin tuoden toisia tullessaan. Edevart oli näet tehnyt tiukan päätöksen, että antaa tavaroiden mennä, mistä hinnasta ihmiset vain ottavat, panee koko nelihangan lastin menemään mistä hinnasta tahansa.

Augustista hänellä ei ollut suurtakaan apua. Silloin tällöin tämä sukeltihen näkyviin, mutta oli koko ajan aika tuulessa ja valmiina mihin tahansa. Hänen entinen huimapäisyytensä ei ollut suinkaan vähennyt, ja hän selitteli Edevartille uusia suunnitelmiaan, jotka olivat toinen toistaan suurenmoisempia ja ihmeellisempiä. Edevartin olisi esimerkiksi pitänyt myydä nelihankansa ja ostaa rahoilla posetiivi.

Edevart pudisti päätään.

August: Jospa saisin posetiivin, ostaisin tuolta sirkusteltasta pienen karhunpennun ja lähtisin kiertämään maailmaa, ja varmasti käärisin kokoon enemmän rahaa kuin sinä seistä sojottamalla kojussasi.

Edevart kysäisi, miksi ei August mieluummin soittanut hanuriaan.

Enkä soita, vastasi August. Olen Mattealle luvannut soittavani jonakin päivänä ja hankkivani hänelle ruokavieraita. Siellä pannaan pian tanssit toimeen. Ja sano minun sanoneeni, että siellä pitää silloin olla väkeä kuin mustaa pilveä!

Augustilla oli muitakin tuumia: Kunpa keksisin kihtipulverin, että voisi myydä sitä täällä markkinoilla! Vaikka minulla on parempikin ajatus, mutta sitä en sano, en vaikka tappaisit tähän paikkaan!

Edevart tiesi kokemuksestaan toverinsa pystyvän kokeilemaan yhtä jos toistakin. Siksi hän ei nauranutkaan tämän päähänpistoille, mutta koetti sentään häntä tyynnytellä sanoen: Minua vähän pelottaa! Ethän vain tehne sellaista, mistä joudut kiipeliin!

August oli mahtavaa puolestaan: Älä sinä niitä sure! Mutta nyt kerron sinulle, mitä olen tuumaillut: olen ajatellut sellaisia pillereitä, että kun naiset syövät niitä, eivät saa lapsia. Kerran kai jo mainitsin sinulle tästä, mutta sinä et tahtonut ottaa sitä kuuleviin korviisikaan.

Enkä ota nytkään.

No — — — sitten! Mutta August ei hellittänyt: Olisipa kumma paikka, jollen pystyisi tekemään semmoisia. Ja minä kun osaan niin monta kieltä, engelskaa ja venättä ja vaikka mitä, niin kyllä varmasti keksisin sille nimen. Kerran näin perämiehellä pienen pullon, joka oli täynnä vitivalkoisia pillereitä. Niissä oli elohopeaa, ja perämies kuului antavan niitä eukolleen aina kotona käydessään, niin mies kertoi. Mutta ei uskaltanut jättää niitä kotiin, ei toki! Silloinhan eukko olisi voinut hänen poissa ollessaan heittäytyä kylänluudaksi sen kuin mieli teki ja syödä pillerit suuhunsa. Näytti minulle pulloakin: sen kyljessä luki Secale cornutum. Se ei ole mennyt mielestäni.

Saisit seisoa vuorostasi täällä kojussa, jotta minä pääsisin välillä vähän lepäämään.

August ei ollut kuulevinaankaan: Mutta ajatteles, miten paljon voisin niitä myydä täällä, kaikille pojille — niin, ja kaikille tytöillekin yksin tein!

Edevart: Minun pitäisi päästä hetkiseksi kojusta hakemaan vähän haukattavaa.

Ka niinpä toki! Niinpä niin, tulen kohta seisomaan tiskin taakse, myönteli August. Ja samassa hän jo oli tiessään.

Mutta ei vain Augustia kuulunut takaisin. Edevart pisti kojun illalla lukkoon ja kierteli hetkisen katuja. Hän oli ostanut leipurista pari vehnäpullaa ja pureskeli niitä kävellessään.

Tyynenä kesäiltana oli nyt markkinaelämä täydessä vauhdissa. Joka puolelta kuului kaiken maailman ääniä ja melua, laulua, hoilausta ja huutoa. Ihmiset nauttivat hauskasta hetkestä. Muutamat miehet olivat saaneet käsiinsä viinaa ja alkoivat olla rohkeimmillaan, kehuskella toisilleen vahvoja, kerrassaan voittamattomia nyrkkejään.

Edevart tunsi pari tummaveristä pientä miestä, joilla oli mukanaan posetiivi. Ahaa! siinähän totisesti olivat unkarilainen ja armeenialainen. He yhä vain harjoittivat samaa vaivaista petkutustaan: toinen pyöritti kampea, toinen hyökkäsi sitten toverinsa niskaan iskien ja lyöden tätä ja tuhrien hänen kasvonsa marjamehuun. He olivat joskus aikoinaan sen tempun keksineet eivätkä olleet voineet luopua siitä. Ilveilijäraukat! Liian monet sen jo tunsivat, pikkulapsille vain se oli enää uutta. Heillä olikin nyt kurjat päivät, saivat puolikillinkisen silloin, toisen tällöin; jos oikein sattui onnistumaan, tipahti kaksikillinkinen.

Papst, iänikuinen kellojuutalainen, oli myös tullut. Vanhennutpa oli ukkopaha, parta käynyt yhä valkoisemmaksi, mutta yhtä paksu hän oli vieläkin ja heilui samalla tavalla kahta puolta, sama oli vielä ikivanha päällystakkikin, ja monet kellonvitjat killuivat nytkin vatsan päällä. Mutta ei ollut enää yhtä tyyni ja rauhallinen kuin ennen, vaan lopen kuluneen ja ruman näköiseksi oli mennyt koko ukko, naama tuhansissa rypyissä. Ei tuntenut Edevartia heti ensi näkemältä, mutta katsoa tihrustettuaan nuorta miestä hetkisen sai kuin saikin kaivetuksi omin voimin tämän nimen muistinsa komeroista toisen auttamatta. Oli se koko ihme ja kumma; niin monen vuoden perästä, ja vielä Papst, jolla oli tuhansia tuttuja ympäri koko maan! Mutta sen taidon hän oli oppinut hyvin; hän tunsi ihmiset, oli syventynyt alaansa ja kehittynyt siinä taituriksi.

He alkoivat jutella kaikessa ystävyydessä. Edevart näytti ukolle kelloaan: se oli hänellä yhä vielä, kertaakaan ei ollut tarvinnut käyttää sitä kellosepässä. Papst avasi sen ja virkkoi: Mutta kyllä se nyt on taaskin puhdistettava! Annahan minulle pariksi päiväksi, niin saat sen puhdistettuna takaisin.

Eikö se voi yhtä hyvin käydä omia aikojaan, siksi kunnes pysähtyy? kysyi Edevart.

Sääli niin hienoa koneistoa, tuumi Papst. Katsos, Edevart, ota tämä siksi aikaa, se käy kyllä. Ja nyt sinä kai voit taas myydä minun puolestani muutamia kelloja?

En voi ruveta siihen hommaan. Minulla on täällä itsellänikin markkinakoju, niin että täytyy pysyä siinä. Vai niin, vai on sinulla oma koju! Johan sinusta on paisunut oikein aika pösö sitten viime näkemän. Oikein hauska kuulla. Mutta entäs näin iltaisin?

Ei, älkää panko pahaksenne, mutta ei siitä hommasta ole minulle. Täytyy seistä kojussa kaiket päivät, niin että on saatava vähän vapaata aikaa iltasella.

Minulla olisi ollut muutamia kelloja, jotka olisin tahtonut myydä täällä paikalla. Oikein hyviä kelloja, huokeita kelloja, minä tässä ikään kuin loppuunmyyntiä… ei ole sanottu, tulenko enää tänne tämän kerran perästä.

Aiotteko matkustaa pois?

Voin vaikka kuolla kupsahtaakin, olen jo vanha mies. Jos myyt kelloja, saat joka yhdennentoista itsellesi. Tahtoisin saada ne pois käsistäni.

Ei, en voi ruveta siihen puuhaan. Mutta minulla on täällä toveri, joka ehkä suostuu siihen. Hän on oikein syntynyt kauppiaaksi.

Missä hän on?

Lähetän hänet teidän luoksenne huomenna…

Alkoi hämärtää. Edevart saapasteli laiturille päin, kävi katsomassa, että nelihanka oli paikoillaan. Missäpäs se olisi ollut muuallakaan, ei kai August sentään ollut niin hullu, että olisi mennyt myymään sen! Hän kulki Mattean kojun ohi. Oven edessä tungeksi väkeä ihan mustanaan. Ovi oli selkosen selällään. Kojukin oli täynnä väkeä, sieltä kuului soittoa, hanurinsoittoa, August siellä soitti. Augustille ei ollut tietenkään mitään hyötyä tuosta taidostaan, mutta eipäs vain malttanut luopua siitä.

Edevart tunkeutui ovesta sisään. Sekä Nilsillä että Mattealla oli täysi työ jouduttaessaan ruokaa ja juomaa tuvantäyteiselle joukolle. Mutta yleisöstä tuntui olevan vain sitä hauskempaa, kuta ahtaampaa oli. Tytöt ja pojat istuivat sylityksin, ja huoneessa oli niukalti valoa. Soitettuaan komean marssin August viittasi Matteaa luokseen ja kysyi: Mitäs annat minulle tästä?

Mattea ei kitsastellut, vaan vastasi: Mitä itse pyydät!

August nyökkäsi, sormeili hetkisen mahtavaa hanuriaan ja antoi katseensa kiertää yleisön joukossa ihmisestä toiseen. Sitten hän teki sellaista, joka väkisinkin tempasi kaikki valtoihinsa: rupesi laulamaan ja soittamaan, lauloi syvällä, surumielisellä sävelellä englantilaisen merimieslaulun, jossa puhuttiin rakkaudesta ja puukonpistoista ja barcelonalaisesta tyttölapsesta. Kyllä August osasi, jos vain tahtoi!

Laulu loppui, ja August istui äänetönnä paikallaan. Kukaan ei ollut ymmärtänyt laulun sanoja, mutta kaikkien mielestä se oli ollut aivan tavattoman kaunis. Joku aikoi ruveta kaivamaan kukkaroaan, mutta Mattea esti sen aikeen oitis kuiskaten oikeaan ja vasempaan: Ei se mies rahoista… Hänellä on täällä markkinoilla iso kauppakoju täynnä tavaraa. Olette kai käyneet katsomassa? Pistäytykääpä huomenna. Ja tuossa on hänen toverinsa! kuiskasi Mattea lopuksi osoittaen Edevartia. He ovat kauppakumppanukset ja tekevät suuria kauppoja.

Teodor ilmestyi näkyviin. Hän oli ollut koko päivän näkymättömissä,
mutta nyt sukeltautui esiin päästäkseen osalliseksi samasta kunniasta:
Niin, meitä on kolme miestä venekunnassa, nämä ovat minun tovereitani.
Tuota — tarkoitin, että tunnen heidät.

August ojensihen suoraksi käskien raivata pöydät ja rahit keskeltä lattiaa seinäviereen, sillä nyt pistettäisiin tanssiksi! Tottahan toki, yksi ryminä vain kävi, kun keskilattia tyhjeni, ja sitten alkoi tanssi sellainen, että koko koju hytkyi. Henrik Sten oli siellä ja valloitti loistavasti tytön toisensa perästä, hän oli kerta kaikkiaan naisten suosikki, mutta kukaan ei ollut niin väkevä kuin seppä Eide Nikolaisen eikä kukaan heilauttanut tyttöään niin korkealle tanssissa. Oikea juhlailta! Ja vaikka Nilsillä ja Mattealla olikin täysi työ tarjoillessaan oikealle ja vasemmalle, he kuitenkin aina väliin ehtivät sen lomassa pyörähtää valssinsa hekin. Herra hänet tietäköön, mutta Nils oli tainnut hiukan haistaa pullonkorkkia, ja kun aika kului myöhäiseksi, hänen vaimonsa veti Edevartin mukaansa pimeimpään soppeen ja kavahti kiihkoissaan rajusti pojan syliin. Se ilta oli eri ilta!

Kun tanssijat alkoivat lähteä, August herkesi soittamasta. Nilsillä ja Mattealla oli ollut hyvä ilta, niin kylmä kuin lämminkin ruoka sekä olut ja salaa hommattu viina olivat menneet kuin kuumille kiville. He saattoivat totisesti olla tyytyväisiä. Mutta kun Augustin piti ruveta perimään pelimanninpalkkojaan, ei Matteaa löytynyt mistään, Nils vain kuului kolistelevan puolipimeässä nostellessaan pöytiä ja tuoleja paikoilleen. August odotti hetkisen, pistäytyi keittiöönkin, mutta ei, Matteasta ei näkynyt jälkeäkään. Mitä sinä hänestä? ihmetteli Nils —… sanonut hyvää yötä, vastasi August. — Lienee mennyt jo maata, tuumi Nils.

Olipa kurja, nolo loppu kaiken hauskuuden perästä! Edevart houkutteli houkuttelemistaan: Tule nyt, August, minulla olisi sinulle puhumista! Kun August vihdoinkin malttoi lähteä, tämän hampaiden välistä kuului muminaa: No on siinäkin hyväkäs!

<tb>

August rupesi Papstin palvelukseen. Ei se ollut ollenkaan hullumpaa hommaa, ei helkkari vieköön ollutkaan! August pyrki jo kehuskelemaan. Hän oli koko sen päivän puuhassa, kauppaamassa kelloja markkinaväelle. Kaikki hänet tunsivat: heidän eilisiltainen pelimanninsa, sama mies, joka soitti ja lauloi kuin ilmestys siellä tanssituvassa! Nuori väki ryhtyi mielellään kauppoihin hänen kanssaan. Eikä August tietenkään hiiskunut sanaakaan siitä, että hän myi Papstin kelloja, johan nyt! Hänellä ei ollut mitään sitä vastaan, että ihmiset luulivat hänen käyvän kojukaupan sivussa kellokauppaakin, se vain lisäsi hänen mahtiaan. Se kohotti hänen arvoaan hänen omissakin silmissään; tämä oli taas vähän samantapaista kuin korujen ja timanttien kauppaaminen silloin kerran Levangerin markkinoilla.

Hyvissä ajoin illalla August tuli Edevartin luo ja kertoi lopettaneensa sen homman.

Mitä? Joko lopetit? Ja miksi?

Niin, hän oli myynyt kymmenen kelloa ja saanut yhdennentoista ilmaiseksi, niin että silloin jo saattoi lopettaakin.

Edevart pudisti päätään.

Älä huoli ravistella päätäsi, ei siitä ole apua! sanoi August. En rupea enää sen jutkun hommiin. Vai vielä tässä lihottamaan mokomaa syöttilästä? Voi vaikka haljeta käsiin. Työlästyttää koko ukko. Oletko nähnyt hänen lompakkoaan? Olisipa hän joissakin toisissa maissa liikkunut niin lihava lompakko taskussaan, olisi päässyt hengestään, ennen kuin olisi osannut arvatakaan. Entä kellot! Hänellä on koko ruumiin pinta kelloja peittonaan ja vielä iso rauta-arkku täynnä asunnossaan. En ole koskaan nähnyt mokomaa. Ja sitten minun muka pitäisi vielä käydä keräämässä hänelle lisää rahaa? Ja ajattelehan tätäkin asiaa: kun kaikki pojat ostavat itselleen kellon, ei heille jää ollenkaan rahaa, ja sitten juostaan täältä meidän kojusta pyytämässä velaksi. Mutta minä olen ajatellut sitäkin, ei minua niin vain petetä. Mutta hitto soikoon, tuumi August sitten, sainpa kuin sainkin oman kellon yhdessä päivässä, se ei ollutkaan huono urakka. Ja August hymyili kovin itseensä tyytyväisenä. Kuulehan! hän virkkoi sitten, nythän voitaisiin mennä Mattean kojuun syömään, en ole saanut suuruksen murenaakaan suuhuni koko päivänä.

En huoli vielä panna kojua kiinni, mutta mene sinä edeltä Mattean luo, sanoi Edevart. Voisitko sitten tulla minun tilalleni, jotta minä pääsisin vuorostani syömään?

Kyllä. Ei sinulla satu olemaan paria talaria? Näes, minä olen ihan auki.

Edevart huomasi kyllä, että Augustin täytyi päästä isottelemaan uudella taskukellollaan, eikä huolinut enää pidätellä tätä.

Tulen heti takaisin! vakuutti August vielä ovessa. Mutta ei häntä kuulunut takaisin. Edevart seisoi lopunkin päivää myöhään iltaan saakka kojussaan käyden kauppaa monien ihmisten kanssa. Ei hän voinut olla Augustille harmissaan, sillä totta puhuen hänen oli kiittäminen juuri eilistä tanssi-iltaa, Augustin hanurinsoittoa ja Mattean vihjauksia siitä, että väkeä virtasi hänen kojulleen. Edevart oli myynyt enemmän kuin koskaan ennen, oli saanut menemään kalliit kankaat ja villatavarat, jotka muuten olisi täytynyt viedä takaisin kotiin. Päivä oli ollut aivan odottamattoman satoisa, ja Edevart valitsi Ragnalle oikein hienon hamekankaan ennen kuin pisti kojun lukkoon.

Edevart käveli tavalliseen tapaansa katuja pureskellen vehnäpulliaan. Hän tapasi Teodorin sekä yhden viimeöisen tanssijan, Henrik Stenin, jotka seisoivat keskenään juttelemassa. Teodor sanoi: Huomenna minä rupean myymään Papstin kelloja. — Vai niin? ihmetteli Edevart. — Ukko itse pyysi. — Edevart käveli edelleen päätyen lopulta telttojen ja karusellin kohdalle. Sirkusteltan takana August parhaillaan halaili lyhyttukkaista eläintenkesyttäjien seurueeseen kuuluvaa naista, samaa, joka aina tuli näyttämölle ratsastussaappaat jalassa karhu toisella ja susi toisella kupeellaan. Tämän kanssa August oli nyt hankkiutunut tutuksi ja huusi kuin torjuen huomattuaan Edevartin: Tulen heti paikalla! Edevart hymähti ja meni menojaan…

Aamusella vanha Papst tulla köpitti Edevartin kauppakojuun tuoden samalla hänen kellonsa takaisin. Nyt se on puhdistettu ja hyvässä kunnossa, ukko toimitti.

Edevart vilkaisi kelloon, kuunteli sen tikitystä ja sanoi sitten: Miten minusta oikein näyttääkään, mutta ettekö ole puhdistanut sitä ulkoakin päin.

Tottahan toki, tietenkin Papst oli puhdistanut vähän kellon ulkoasuakin. Hän alkoi puhua Augustista: Ei siinä miehessä ole kestävyyttä alkuunkaan. Hyvä myymään kyllä, se on totta, mutta oli jälkihumalassa ja liian suuri suunsoittaja. Tunsin hänet heti, kun tuli luokseni, oli sinun kapteeninasi silloin aikoinaan Kristianssundissa; sama kultahampainen mies. Ei, hänen ei kelvannut ruveta enää toiseksi päiväksi kauppaamaan kelloja. Mutta sainhan sijaan veljesi, ehkäpä hän on vakavampi.

Minun veljenikö? Ei minulla ole veljeä täällä markkinoilla.

Mutta — kyllä hän sanoi olevansa sinun veljesi — Teodor —

E-hei, ei hän ole minun veljeni. Sanoiko hän sellaisia?

Hän tuli luokseni eilen illalla ja selitti olevansa sinun veljesi. Ja sitten hän tarjoutui myymään kellojani. Etkö tunne häntä?

Totta kai tunnen. Mutta hän ei ole veljeni, emme ole vähääkään sukua toisillemme. Se nyt vielä puuttuisi!

Annoin hänelle tänä aamuna yksitoista kelloa, mutisi Papst hiipien ovelle. Ukko alkoi käydä levottomaksi, pudisti partaista päätään ja rupesi sitten taas puhumaan: Niin näetkös, Edevart, aloin itsekin vähän epäillä — tuota, miten sanoisin — ei hän ollut ollenkaan sinun näköisesi eikä tapaisesikaan. Sen vuoksi tahdoin itse pistäytyä kuulemassa. Luuletko, että hän voi mennä sen pitkän tien ja viedä kellot mennessään?

Eikö mitä. Hän tuli tänne minun veneessäni, ei hän pääse mihinkään muuten kuin minun matkassani.

Äänettömyys. Papst mietti hetkisen sanoen sitten: Mutta minähän voin koetella häntä, vai mitä luulet?

Totta kai. Ei hän sentään niin hullu liene, että rupeaa varastamaan yhtätoista kelloa…

August oli taaskin koko päivän omilla teillään. Edevart jouti hoitaa kojua ja käydä kauppaa. Hän asetti kankaita ja muita tavaroita aivan ovenpieleen ja pisti niihin hintaliput. Se oli viisas teko. Ihmiset pysähtyivät katsomaan hintoja, tunnustelivat tavaroita, kömpivät sitten peremmäksi ja — syntyi kaupat. Edevartin lompakko alkoi jo olla seteleitä pullollaan, ja huominenkin oli vielä myyntipäivä, viimeinen markkinapäivä.

Illalla tavatessaan Teodorin hän pani tämän lujille: Oletko sanonut olevasi minun veljeni?

Minäkö? ihmetteli Teodor antamatta narrata itseään ansaan.

Olet sanonut Papstille, että olet muka minun veljeni.

Sen se kirottu möhömaha valehteli! Ahaa! nyt ymmärrän, virkkoi Teodor sitten. Sanoin, että oltiin molemmat samanpaikkakuntalaisia, ihan kuin veljet, siksi vanhat ja hyvät tutut.

Edevart mietti hetkisen. Hyvä selitys, kerrassaan totuudenmukaiselta tuntuva selitys. Vanha juutalainen oli muukalainen ja pysyi sellaisena; ehkäpä oli käsittänyt Teodorin sanat hieman väärin.

Oletko saanut kelloja kaupaksi?

Olen myynyt kahdeksan ja menen nyt tekemään hänelle tiliä. Kaksi kelloa on vielä jäljellä ja sitten omani. Olenkin pitkät ajat havitellut kelloa…

Paria tuntia myöhemmin, kun ilta jo oli kulunut varsin myöhäiseksi ja oli tullut melkein pimeä, Edevart aikoi palata takaisin kojuunsa ja paneutua levolle. Mutta silloin hän sai kokea jotakin erikoista. Ykskaks hän näki kadulla vähän matkaa edellään miehen, joka kai oli tullut jostakin lähitalosta. Siinä ei ollut mitään ihmeellistä, eikä Edevart välittänyt siitä sen enempää, mutta kun mies pisti juoksuksi, asia alkoi hänestä tuntua hiukan oudolta. Hänen mieleensä juolahti, että mies ehkä oli August, joka taas oli sotkeutunut johonkin hulluun kepposeen, ja niin hän lähti juoksemaan perästä. Miksi mies juoksi? Ilta oli tyyni ja rauhallinen, eikä Edevart voinut huomata kenenkään ajavan häntä takaa. Hän huusi kerran Augustia saamatta kuitenkaan vastausta. Mies ei pysähtynyt, vaan hävisi kadunkulmassa näkymättömiin. Edevart juoksi jäljestä. Hän näki lähellä puoliavoimen oven. Se näytti hiljaa liikkuvan ja nyt painuvan hitaasti kiinni. Liekö tuuli sitä liikuttanut, mutta yhtä hyvin oli joku voinut juuri siitä mennä sisään. Edevart juoksi taloon, meni ovesta sisään ja joutui pimeään käytävään. August! hän huusi saamatta taaskaan vastausta. Edevart haparoi eteenpäin käsikopelolla, kunnes tuli seinä vastaan. Seinäviertä hapuillessaan hän tapasi ylöspäin vievät portaat. Mutta ennen kuin hän ehti lähteä portaita ylös kiipeämään, käytävän ulko-ovi avautui taas ja mies näkyi livahtavan ulos. Edevart jäljestä. Hän näki selvään, ettei mies ollut August, mutta tunsi hänet sentään. Tämä oli eilisissä tanssiaisissa mukana ollut seppä, ja Edevart tahtoi häneltä vähän kysellä.

Mitä ihmettä sinä täällä juoksentelet? Edevart siis hymyillen kysyi pysäyttäen toisen.

Hän sai vastaukseksi: Entä mitä sinä teet täällä? Olenko tehnyt sinulle mitään?

Edevartin täytyi selittää: hän oli luullut seppää Augustiksi, toverikseen, jonka arveli joutuneen kiikkiin, joten hänkin aikoi puuttua leikkiin; tämä oli siis selvä erehdys —

No siliäkin sitten tiehesi! mutisi mies aikoen lähteä juoksemaan. Hän pälyili ympärilleen ja näytti olevan kovin levoton ja jännityksissään.

Mihin sinä oikein…? kysäisi Edevart.

Senkö täytistä se sinuun kuuluu? Korjaa luusi ja äkkiä!

Mutta sitä miehen ei olisi pitänyt sanoa. Tuommoisessa äänilajissa annettua käskyä Edevart ei totellut, päinvastoin hyppäsi suoraan toisen eteen. Mitä hittoa -! sähähti seppä ja iskeä paukautti.

Tappelussa ei kumpikaan päässyt ratkaisevasti voitolle, mutta Edevart oli tottunut olemaan tappelussa sekä voitonpuolella että alakynnessä, niin että piti hyvin puolensa. Pahinta asiassa oli, että seppä iskeä paukutteli avaimella. Mies oli väkevä kuin karhu, joten Edevart ei saanut häntä kaatumaan pelottavalla jalkakammellaankaan. Senkin puotirotta! hän kuuli sepän kähisevän. — Vai avaimilla sinä…! kiljaisi Edevart vastaan, piru vieköön sinut luineen nahkoineen! Ja samassa hän potkaisi tappelutoveriaan, sattuipa mihin kohtaan tahansa. Potku ei osunut kovinkaan arkaan paikkaan, ja kun Edevart yritti potkaista toisen kerran, seppä sai salamannopeasti siepatuksi jalasta kiinni ja nykäisi hänet maahan pitkälleen.

Kömpiessään jaloilleen Edevart näki sepän juoksevan pakoon jo pitkän matkan päässä. Edevart ei lähtenyt heti ajamaan häntä takaa, sillä samassa avautui ikkuna, ja miesääni kuului kysyvän: Loukkasitko itsesi pahastikin?

En.

Sinulla on verta naamassasi.

… löi avaimella.

Miksi se mies juoksi tiehensä?

Sitä en tiedä.

Seppä oli jo häviämäisillään näkyvistä, eikä Edevart huolinut lähteä ajamaan häntä takaa. Mitäpä häntä liikutti, vaikka mies juosta pyyhkikin pitkin katua! Edevart palasi takaisin samaa tietä, jota oli tullutkin, jäsenet jäykkinä ja velttoina. Hän tapasi taas Teodorin, joka seisoi yhdessä vanhan Papstin kanssa, ja Papst piteli tätä hihasta kiinni. Ukko oli aivan haltioissaan.

No viimeinkin näkee rehellisen ihmisen! huudahti vanha kellojuutalainen. Edevart hoi, tule tänne! Minun kimppuuni hyökättiin, yrittivät ryöstää ja tappaa minut, ja tässä on niistä rosvoista toinen.

Edevart katsoi vuoroin toista, vuoroin toista, kysyi lopulta
Teodorilta: Olitko sinä Papstin kimpussa?

Minäkö? ihmetteli Teodor kovin viattoman näköisenä. En toki enempää kuin sinäkään.

Kyllä hän oli mukana! väitti Papst tiukasti. Oli toinenkin mies, mutta hän pääsi livistämään tiehensä. Olin juuri paneutunut makuulle, kun huoneeseen tulee mies; tunnen hänet, hänellä on mustat kasvot, musta parta, musta leuka, hirveän näköinen; Papst tuntee kaikki — hän on seppä. Mitä hän tahtoo? Ostaa kellon. — Ei, ei, olen jo makuulla, huomenna sitten! — Eipähän kuin juuri tänä iltana, nyt heti, sillä hänen on oitis lähdettävä matkaan. Aloin pelätä, aavistin kaiken. Käytävässäkin oli joku, heitä oli kaksi samassa juonessa. Se musta mies on rupeavinaan kauppoihin minun kanssani, ja kun pistän rahat lompakkoon, silloin sieppaa koko lompakon ja livistää tiehensä. Sellaista syntiä ja pahuutta, ja vanhalle Papstille vielä! Makaan avuttomana, hän voi heittäytyä kimppuuni ja kuristaa kuoliaaksi. Minua pelotti hirveästi, en uskaltanut huutaa. Se oli hirmuista! Hän aikoi kuristaa minut! Rahat tänne, lompakko! Taoin kädelläni sänkyä merkiksi, että teen niinkuin hän tahtoo sekä näyttääkseni, kuinka minua pelotti. Sitten kuulen jonkun tulevan käytävästä — se oli tämä mies tässä!

Minäkö? huudahti Teodor taaskin. Näittekö minut?

Ole ääneti! — Sen miehen piti välttämättä saada ostaa kello. Silloin olin jo niin suunniltani, että sanoin: Jos olet tullut ryöstämään rahojani, ne ovat lippaassa! — Eipähän kuin päänalusen alla! sanoi se toinen käytävästä. Eikö teitä muka siis ollut kaksi?

Minä vain tulin… alkoi Teodor selittää.

Niin, ja näit, että pistin lompakon lopuksi päänalusen alle. Ole vaiti!

Minähän tulin paljon aikaisemmin kuin seppä ja lähdin kohta, kun olin saanut tilini tehdyksi. Enkö tehnytkin selvää kaikesta?

Hän muka vain tahtoi ostaa kellon. Minä pelkäsin henkeni puolesta ja rukoilin ja vapisin sängyssä. Lippaassa, sanoin vieläkin, lippaassa! Se mies sanoi: Avain tänne! Päänalusen alla! sanoi taas se toinen käytävästä. Se oli kamala hetki, pahempi kuin kuolema, kaksi murhamiestä! Silloin se mies kai kuuli jotakin, koska rupesi äkkiä kuulostamaan ja pälyilemään arkana ympärilleen. Sukkelaan! sanoi se toinen käytävästä, ja silloin tämä lähtikin ulos ovesta. Ja sinä, hyvä naapuri, sinä olit mukana, se on ihan varma!

Teodor: Jo tuli maailman pisin valhe! Näittekö muka minut, sanokaapas! Kävin tilittämässä kahdeksan kelloa, jotka olin myynyt, ja enkö tilittänyt niitä ihan rehellisesti? Tekisipä mieleni tietää, mitä teillä voi olla valittamista.

Tilittämässä ja tilittämässä! jahkaili Papst. Olit samassa juonessa sepän kanssa!

Kuinka voin olla hänen kanssaan samassa juonessa, kun seppä tuli vasta paljon myöhemmin.

Edevart: Mistäs tiedät, että seppä tuli vasta paljon myöhemmin?

Jaa, jaa! sanoi Papstkin, mistäs sen tiedät?

Mistäkö sen tiedän?… Teodorin nokkelaan päähän tuntui välähtävän sukkela tuuma: Tapasin sepän vasta tuolla kadulla tullessani luotanne tilittämästä kellojanne. Lienee vaikka ollut tulossa sinne teidän, Papstin luo. En tiedä siitä mitään.

Miksi pysähdyit juuri tähän? Olitko Papstin luona toistamiseen?

Enkä ollut; ilman vain kävelin omia aikojani.

Minä sieppasin vaatteet ylleni ja juoksin kadulle, niin silloin tämä mies oli tässä näin. Kyllä hän oli samassa juonessa, tietysti hän nyt tuli katsomaan, miten työ sujui. Auta minua, Edevart!

Mitäpä Edevart saattoi tehdä? Kaiken kaikkiaan ei ollut tapahtunut mitään, Papst ei ollut menettänyt killinkiäkään, oli vain säikähtänyt pahanpäiväisesti. Mutta kertomus oli varmasti totta: seppä oli juossut karkuun, Edevart itse oli yhdyttänyt tämän ja tapellut hänen kanssaan. Niin, itse toiminnan hetkenä seppää olikin ruvennut jänistämään, niin että hänen piti päästä pois koko paikalta. Mies ei ollut ammattivaras; ehkä tämä oli vasta ensimmäinen yritys. Stomarknesin markkinoilla ei ollutkaan suurvarkaita, pahaisia aloittelijoita, ihan oppipoikia vain, jotka säikähtivät vähimmästäkin ja painuivat oitis käpälämäkeen. August tiesi kertoa oikeista varkaista ja rosvoista; varmasti häntä vielä tänä iltana naurattaa saadessaan kuulla sepän paosta!

Mutta käytävässä ollut mies teki asian vakavammaksi. Käytävästä hiljaisella äänellä puhutut sanat ilmaisivat, että varkaalla oli ollut apuri. Poliisi voisi ehkä saada miehen kiinni, mutta kuka täällä oli poliisi? Tässä rauhallisessa pikku kauppalassa oli joka mies oma poliisinsa; niin oli ollut aina ennenkin, ja kaikki oli sujunut hyvin. Oliko käytävässä ollut mies Teodor? Ei Teodorkaan ollut oikea, täysinoppinut varas, vaan luihu näpistelijä; hän saattoi kyllä kiven takaa kurkistella kun toinen teki työn. Edevart ei luottanut Teodoriin. Mutta toiselta puolen — saattoiko uskoa niin kömpelösti suunniteltua ryöstöyritystä? Kaiken kaikkiaan, eihän tässä ollut tapahtunut yhtään mitään, ei varkautta, saati sitten murhaa. Papst vain oli pelästynyt pahanpäiväiseksi.

Edevartin seistessä mietteissään Teodor virkkoi ikään kuin mielistellen: Mutta minkä näköinen sinä olet! Oletko loukannut itsesi?

Edevart: Olit juuri puheissa miehen kanssa?

Niin olin, vastasi Teodor, se oli Henrik Sten.

Olisiko hän voinut olla käytävässä?

Teodor huudahti oitis: Sinäpä sen sanoit! Saatpa nähdä, että se oli juuri Henrik Sten! Sillä hän ja seppä ovat aina olleet hyvät kaverit. No, mitäs nyt sanotte? hän ilkkui voitonriemuisena Papstille.

Papst vastata tokaisi: Ei puhettakaan! Minä menen vaikka valalle — — —

Mutta Teodor tuntui käyvän yhä rohkeammaksi. Hän heristi muutaman kerran nyrkkiään Papstin nenän edessä uhkaillen samalla, että Papst joutuu vielä löyhästä suustaan oikeuteen.

Sinä olit mukana! Papst toisteli järkähtämättä ja paikaltaan hievahtamatta.

En välitä teidän puheistanne! selitti Teodor ylpeästi ja meni tiehensä.

Papst ja Edevart jäivät kahden kesken. Edevart halusi lohduttaa ukkoa: No kaikenlaisia roistoja pitää ollakin, kun eivät anna vanhalle miehelle yörauhaakaan!

Papst pudisti päätään: Niin, niin, se oli se seppä. Hän aikoi kuristaa minut. Kamala hetki!

Ajattelinkin jo, että jotakin mahtoi olla hullusti. Itsekin satuin juuri vastakkain saman sepän kanssa.

Mitä? Täällä kadullako? Samanko rosvon kanssa? Siinä nyt näet, semmoinen mustanaamainen mies, murhamies. Löitkö hänet edes tajuttomaksi?

En lyönyt, hän sai minut maahan.

Mennään ilmoittamaan poliisille!

Olipa hyvä, että lompakkonne oli arkussa, tuumi Edevart.

Niin — hm, tuota…

Eihän se mies olisi jaksanut raahata sitä raskasta rautarumilusta mukanaan.

Eipä kylläkään. Mutta kuulehan, Edevart, kuiskasi Papst hiljaa: ei lompakko ollutkaan arkussa! Eikö se ollut arkussa?

Ei ollut. Päänalusen alla, niin sanoi se käytävässä piilotellut mies, Mutta vedinpä häntä nenästä: pistin sen vuoteen jalkapohjiin, vuodevaatteiden alle pohjimmaiseksi. Niin tein. Kun se lurjus tuli tilittämään rahojaan ja minä sain muutaman talarin, pistin lompakon päänalusen alle, jotta hänkin näkisi, mutta hänellä ei ollut sellainen silmänkatsanto kuin rehellisellä miehellä. Heti kun mies oli ovesta ulkona, sujautin lompakon vuoteen jalkapäähän. Vedin häntä nenästä; kyllä Papst tietää, mitä kukin on miehiään. Mutta hirmuista se kuitenkin oli, ajattele: kaksi murhamiestä!

Papst alkoi vähitellen rauhoittua, ja Edevart teki lähtöä.

Olipa ikävää, että hän sai kaataneeksi sinut katuun, pahoitteli Papst.
Taisit loukata itseäsi?

Kyllä vähän, mutta otinpa minäkin veren hänestä. Papst innostui kuin pahainen pojannulikka: Älähän? Sanoitko, että otit veret hänestä?

Hän löi avaimella, mutta minä tarjosin kivestä, pisti Edevart vähän omiaan. Mainiota! Sinähän olet oikein suurtappelija, Edevart! Olihan mukava ilahuttaa vanhaa miestä noin vähällä, joten Edevart pani edelleen omiaan: Kyllä annoin hänelle, että muistaa huomennakin, sen saatte uskoa. Iskin kivellä käsivarteen, niin että eikö liene mennyt poikki.

Käsivarren iskit poikki! riemuitsi Papst ihastuksissaan. Vai löit poikki hänen toisen hirmuisen käsivartensa! Huusiko se roisto edes?

Kyllä parkui, että ihan hirvitti!

No niin! Kas sillä tavalla! Tätä minä en unohda, Edevart, minä siunaan sinua tästä! Miten hän huusi? Valittiko?

Ei valittanut; se koski varmaan hirveän kipeästi, koska mylvi kuin tapettava sonni.

Kuin tapettava sonni — kiitos, kiitos, sinä maksoit minun velkani! Kukaan muu kuin sinä ei ole puolustanut minun henkeäni. Mitäpä vanhan Papstin henki on muille? Ei yhtään mitään! Katsos tänne, Edevart, jatkoi Papst hamuillen taskujaan, minulla on sinulle jotakin annettavaa. Tässä on oma kellosi, saat sen takaisin.

Edevart jäi katsomaan suu auki.

Olin sittenkin tullut sen vaihtaneeksi ja antanut sinulle väärän tilalle. En huomannut sitä ennemmin. Suo anteeksi vanhalle miehelle. Mutta tässä se nyt on. Minä olen rehellinen mies ja vaihdan sen takaisin. Annahan se toinen tänne —

Edevart lähti kotiin päin. Hän ei uskonut Teodoria, ei alunkaan. Eikä
Papstin katumustakaan.

<tb>

Edevart näki kojunsa oven olevan selällään. Lukko oli rikottu — mitä ihmettä oli tapahtunut? Hän meni kiireesti sisään ja näki jotakin — tai jonkun — siinä nurkassa, jossa itse tavallisesti nukkui yönsä. Näytti olevan käppyrässä makaava ihminen — August, kukapas muukaan. Tietysti ihan tukkihumalassa! tuumi Edevart.

Mutta August alkoi sopertaa heikosti kuin kuoleva: Pistivät puukolla… toivat tänne, täytyi murtaa ovi.

Mitä? Mitä sinä puhut? Millä muka pistivät?

Puukolla. Ovat parhaillaan hakemassa lääkäriä.

August ei jaksanut puhua paljonkaan, verta vuoti muka kaiken aikaa, niin hän itse ainakin vakuutteli. Hän sai sentään muutamin sanoin selitetyksi, että sirkuksessa oli joku hullu mies häntä puukottanut. August oli aivan masennuksissaan, kaikki hurjuus ja huimuus olivat kuin pois puhalletut. Varmasti hän nyt kuolee, tunsi olevansa yltä päältä veressä.

Missä sinun haavasi on? Vai rinnassa. No niin, annahan minun se sitoa!

Ei, ei, ne toiset jo sitoivat. Painan koko ajan sidettä, mutta siitä ei ole apua, tunnen selvään, kuinka verta aina vain tihkuu läpi. Kyllä minä nyt kuolen! Kuule, Edevart, nyt minä saan palkkani siitä, mitä silloin tehtiin. Oltiin ihan hulluina, ja se tyttökin kuoli, raukka.

Kenestä sinä oikein puhut?

Siitä neekeritytöstä. Tulimme hänet tappaneeksi. Meitä oli neljä miestä, eihän se raukka semmoista kestänyt; viimeinen meistä taisi vielä pitää liian kauan kättään hänen suullaan.

Olittepa oikein tulen korvennettavan sikoja ja roistoja! Niin oltiin, huokasi August.

Äänettömyys. August haukkoi henkeään sanoen sitten: Kunpa joku panisi kätensä minun pääni päälle!

Edevart: Kätesi sinun pääsi…?

Niin, siunaisi… Pappi.

Tekisikö mielesi pappia?

En ymmärrä. Kun pääsin ripille ja seisoin alttarin ääressä, niin pappi laski kätensä pääni päälle ja siunasi — vai mitä lienee tehnyt.

Taas äänettömyys. Edevart kysäisi: Vai menivät noutamaan lääkäriä?

Niin menivät, mutta tiedän kyllä, ettei se auta. Tunnen veren vuotavan koko ajan. Et taitaisi löytää pappia?

En kai löydä.

Mutta jos oikein koettaisit?

Edevart mietti hetkisen. Taisi ajatella, että oli yöaika.

August puheli sävyisästi ja houkutellen: Ei sinun, Edevart, tarvitsisi tehdä sitä ilmaiseksi. Kun minä olen kuollut, ota kultahampaat suustani.

Mitä sinä puhutkaan!

Niin kuin sanon, otat hohtimet ja väännät niillä kultahampaat irti. Ne maksavat rahaa!

Sitä en ikinä tee!

Pelkäät kai minun tulevan kummittelemaan? Älä huoli, en minä niitä enää tarvitse; en tule vaatimaan niitä takaisin. Aivan sama asia kuin Skaaron kultasormus; yhtä autuaana hänkin voi nukkua ilman kultasormusta! Ota pois, Edevart, minun hampaani, ei minulla ole muutakaan sinulle annettavaa. Eivätkä nekään ole mitään, ei niillä olisi maksua tarpeeksi siitäkään, että löytäisit minulle papin; ehkäpä hampaissa hyvinkin on ihan huonoa kultaa, kissankultaa —

Joku kuului käyvän ovessa. Lääkäri ja kaksi muuta miestä. Missä hän on? kuului lääkäri sanovan. Eikö tänne saa tulta? Tuokaa hänet lähemmäksi ovea!

August painaa hädissään haavaansa, niin että lääkärin täytyy väkisin vetää hänen kätensä pois. No niin, verta paidassa ja rinnassa, mutta nyt näkyy vuotavan enää aivan vähän, ei siis mitään vakavaa. Lääkäri kysyy, menikö puukko syväänkin? Kyllä meni syvään, vakuutteli August. Miten syvään? Sitä August ei osaa sanoa. Hengittäkääpä vähän! käskee lääkäri. August tekee työtä käskettyä. Lääkäri pistää koettimen haavaan, mitatakseen sen syvyyttä. August puree hammasta, koskee kauheasti. Ei haava ole syvä, sanoo lääkäri, mutta August hymyilee katkerasti väittäen kivun tuntuvan selässä asti. Niin kyllä, myöntää lääkäri, mutta olet maannut vedossa tuolla nurkassa.

Haava puhdistetaan spriihin kastetulla vanutukolla. August ei voi olla valittamatta kun haavaa kirveltää. Hänet sidotaan kunnolleen, kannetaan takaisin nurkkaan ja asetetaan mukavasti hyllyiltä kaikessa kiireessä siepattujen kangaspakkojen varaan. Maksaessaan lääkärille Edevart kysyy: Onko se vaarallista? — Eikö mitä, hän saa vastaukseksi. Ei lainkaan vaarallista. Haavan pitää vain saada rauhassa parantua.

Saadessaan kuulla mitä lääkäri sanoi August vain hymyili katkerasti. Parina ensimmäisenä vuorokautena hän ei tehnyt muuta kuin hymyili katkerasti, mutta myöhemmin, kun haavaa rupesi kutkuamaan ja huomatessaan sen rupeavan menemään umpeen hän reipastui ja rupesi kertomaan, miten kaikki oli tapahtunut. Eikä hän säästänyt sanojaan ivaillessaan miestä, joka on pistävinään puukolla eikä osaa tehdä sitä sen paremmin. Olisipahan tämä tapahtunut jossakin toisessa maassa!

Tietysti oli taaskin jutussa mukana naisihminen, itse eläintenkesyttäjätär, jonka ystäväksi August oli päässyt. Viimeiset päivät miekkonen oli uskollisesti pysytellyt sirkuksen tienoilla, ja annettuaan näytteen mestarillisesta hanurinsoitostaan hän oli lupautunut esittämään sirkuksessa taidettaan, joka tunti yhden "numeron". Nainen oli siitä ollut hänelle kovin ystävällinen, sallinut suudellakin. Augustin piti soittaa kaikkein mahtavinta marssiaan juuri kun hän tuli sisään ja sitten keskeyttää soittonsa kesken tahdin, niin että syntyi kuolonhiljaisuus juuri kun kesyttäjätär ehti hirmuisine petoineen keskelle näyttämöä. Se temppu oli lähtöisin Augustin omista aivoista, oli sen oppinut suuressa maailmassa liikkuessaan. Kaikki oli järjestyksessä, sirkustirehtööri oli luvannut Augustille kaksi talaria iltapäivästä. Sitten hän oli kirjoittanut komeat julisteet Augustin esiintymisestä ja ripustanut ne teltan ovelle riippumaan.

No hyvä. August soitti, ja hänen tanssi-iltana saavuttamansa maine houkutteli sirkukseen uutta yleisöä tunti tunnilta. Tuo hänen keksintönsä, että äkkiä lopetti soiton kesken tahtia ihan kuin itse äkkiä kauheasti pelästyneenä, pani kylmät väreet karsimaan katsojien selkäpiitä, tirehtööri sykerteli käsiään ja kaunotar oli ihastuksissaan. Niin, kaikki sujui niin hyvin, ettei paremmasta apua. Mutta sitten sattui pikku harmi: Kolmannen näytöksen aikana tuli nuori mies, eläintenhoitaja, sanomaan Augustille suoraan, että pitäköön kyntensä erossa siitä naisesta! — Ohoh! vastasi August vain ja näytti toiselle hieman kultahampaitaan. — Nuorukainen selitti, että se nainen oli hänen vakituisensa. — Sitähän minä en ikinä usko, sanoi August puolestaan, se on vasta pitkä valhe! Tästä elukoidenhoitaja kimmastui ja alkoi kiroilla ja vannoa, että Augustin käy vielä ohraisesti — kunniani kautta! — Niin minkä kautta? kysäisi August härnäillen. — Kunniani kautta! — Vai on sinulla sellainenkin! oli August sanonut nauraen, niin että kaikki kulta varmasti näkyi. Ei, kuulehan, pidä pienempää suuta: vertaisillesi voit puhua tuolla tavalla — mene matkaasi!

Ja mies oli lähtenyt.

Nyt August soitti viimeistä kertaa sinä iltana, ja hän soitti kuin olisi henki ollut kysymyksessä. Hän tahtoi voittaa itsensä ja kajautti itsensä Napoleonin marssin, jota kukaan ei ollut ennen kuullut. Sitten hän lopetti taas kesken tahdin niinkuin ennenkin. Mutta kun nainen oli näyttänyt kaikki temppunsa karhun ja suden kanssa, tulikin odottamaton lisäys: August soitti marssin loppuun tämän poistuessa näyttämöltä. Se oli ylimääräistä, sitä ei kukaan ollut osannut odottaa. Katsojat taputtivat käsiään huutaen naista esiin; tämä tulikin ja kiitti useita kertoja, ja August soitti. Lopuksi hän painoi hanurin aivan kasaan ja lähti. Nyt hänen piti saada palkkansa.

August tuli näyttämön taakse. Nainen oli siellä odottamassa ja kavahti liikuttuneena kaulaan, oli ihan silkkaa hellyyttä ja rakkautta. Mutta silloin eläintenhoitaja syöksyi Augustin kimppuun, iski puukolla ja oli samassa tiessään.

Nyt syntyi aika hämminki. August lysähti kasaan, oli saanut tarpeekseen, mutta kuuli kuitenkin huudettavan ja touhuttavan ympärillään. Sirkustirehtööri itse ryntäsi paikalle, sitten tuli mies, jolla oli kultanauha lakissa, poliisi. Mutta tästä ei ollut suurtakaan apua, sillä hän sai kohta hevosenlantaa silmiinsä, niin että hänen täytyi juosta lääkäriin pelastaakseen näkönsä.

Kuka sitä heitti? tiedusteli Edevart. Toinen eläinten hoitajako?

Ei, ei siellä ollut kuin yksi sellainen. Tiedätkös, tuumi August, luulen melkein, Herra paratkoon, että kunhan heittäjä ei vain olisi ollut se nainen; tahtoi tietenkin pelastaa miekkosensa. Hyi semmoista naista!

Entä mitäs sitten tapahtui?

Siitä en tiedä paljonkaan, mutta kyllä joku katsojista tuli apuun ja kantoi minut tänne. Kävivät hakemassa lääkärinkin… ystävällistä väkeä, en tuntenut… Niin, niin, ihan hyvin olisin voinut päästä hengestäni siinä paikassa. Nyt sinä saat käydä hakemassa talarini sirkuksesta, itselläni ei ole killinkiäkään.

Ettei vain sirkus liene matkustanut eilen pois samalla kuin kaikki muutkin! vastasi Edevart. Minä käyn katsomassa.

August huusi vielä Edevartin jälkeen: Ota samalla minun kelloni siltä naiselta! Hän sai sen lainaksi.

Edevart kiiruhti matkaan, mutta tuli kohta takaisin. Tietysti sirkus oli mennyt menojaan. Edevart pudisti toverilleen pahan kerran päätä: Sen tien annoit mennä kellosi, joka oli ihan uusi!

August tuntui itsekin tuumivan, että helkkarin ikävä juttu, mutta minkäpä sille mahtoi? Tyttö oli pahassa pulassa, kun ei ollut kelloa, niin ettei tiennyt, milloin hänen aina piti tulla näyttämölle. Saattoiko August siis olla sellainen kitupiikki, että kielsi häneltä kellon? Ei siitä muuten tullut suurtakaan vahinkoa, sillä kello kävi huonosti, seisahtui tuon tuostakin.

Teodorkin tuumi siihen: Niin, pirun huonoja kelloja jouduttiinkin myymään: Minunkin seisoo, käy vain kun ravistelen sitä. Ja kaksi päivää piti ahertaa saadakseni mokoman kapineen!

<tb>

Kauppiaat ja markkinakansa poissa, markkinapaikka autiona ja tyhjänä, hiljaisuus ja äänettömyys kaikkialla. Edevart ja Teodor viipyivät vielä odottaen Augustin toipumista, mutta sitten määrättiin päivä, jolloin heidän oli lähdettävä kotimatkalle.

August alkoi olla jo jalkeilla ja jaksoi mainiosti, mutta häntä nolostutti kovin, kun oli ensimmäisenä iltana tullut ilmaisseeksi Edevartille kaikki salaisuutensa. Sen vuoksi hän väsymättä pilkkasi puukkojunkkaria: Mies oli kovin kömpelö, niin että olisi saanut hävetä; ihan kuin peukalo keskellä kämmentä! August oli suorastaan katkera; hän oli tottunut näkemään puukonpistoja, joista oli seurauksena varma kuolema. Mutta tämä oli vain ihmisten narraamista; uskottelee kai tappaneensa miehen! Kunpa hän saisi sen lurjuksen vielä käsiinsä…!

X

Joakim oli navetan laajennuspuuhissa. Siihen piti tulla kaksi pilttuuta lisää, mutta ei enempää, ei kolmea pilttuuta eikä tallia hevoselle. August havaitsi oitis hyväksi puuttua asiaan sekä ehdottaa omaa karsinaa kahdelle vasikalle, mutta sitäpä ei otettu kuuleviin korviinkaan. August ei siitä loukkaantunut, hän oli sellaiseen tottunut, mutta Joakim oli tehnyt sen mahdollisimman hävyttömällä tavalla ja kysynyt lopuksi, eikö siihen pitäisi tehdä oma koppinsa vielä kanarialinnuillekin. Augustin täytyi heti päästä mukaan auttamaan, hän oli saanut päähänsä, että kyllä pystyy siihen työhön, ei muistanut varoa haavaansakaan. Mutta häntä ei työhön huolittu, ja tällä kertaa se jo loukkasi häntä, varsinkin kun Joakim otti avukseen vieraan kirvesmiehen.

Mutta kun August ei voinut pysyä toimetonna, hän teki postilaatikon. Hän maalasi sen veripunaiseksi ja sai Joakimin piirustamaan siihen "Posti", ja sitten hän naulasi sen kaupan seinään ja oli miestä mielestään. Ihmiset ihmettelivät, mitä hän teki postilaatikolla, kun ei ollut postipysäkkiäkään, mutta August tuumi, että kun kerran Australiassa oli aina maakauppojen seinässä postilaatikko, niin miksi ei silloin täälläkin? Poldenilaiset saattoivat panna lofootien- ja rakkauskirjeensä tähän laatikkoon, niin saivat ne varmasti menemään kerran viikossa kirkkomiesten mukana. Ja sitä paitsi, August vielä vakuutteli, piankin olisi postipysäkki tarpeen täällä Poldenissa, sillä tämähän oli iso paikkakunta!

Niin, August osasi olla huima mies, sellainen hän oli ollut kaiken ikänsä. Ei edes rintaan osunut hengenvaarallinen puukonpistokaan ollut tehnyt häntä sen kesymmäksi. Mutta August oli kuitenkin kaikitenkin Poldenin ainoa August ja maapallonympäripurjehtija, hän oli sentään hyvä olemassa. Miksi seudun tyttölapset olivat todella hiukan häntä ajatelleet monta vuotta sitten hänen tullessaan ensimmäistä kertaa matkoiltaan, mutta eivät sitten enää? Hän ehkä ei pystynyt tarjoamaan kaikkein varminta toimeentuloa, mutta kukapa siihen pystyi koko niillä tienoin? Mutta asioiden ollessa nykyisillään he saattoivat huoleti kujeilla hänen kanssaan ja kertoa rakastaneensa häntä sekä haluavansa kuolla hänen haudallaan. Ja August oli aseetonna, vetäytyi kuoreensa ja hymyili vain.

Mutta sentään tämä mies oli hyvä olemassa. Hän sai kaikki liikkeelle, hänen läsnäolonsa tuntui jossakin. Hänen tähtensä oli milloin korkealla taivaalla, milloin painui aivan alas. Jos olisi saanut parkkilaiva Solegladin haaksirikossa menettämänsä tavarat, hän ehkä olisi pyörähdellyt Poldenin ja koko seutukunnan pääkukkona. Ei käynyt sillä tavalla, seuraavat vuodet eivät olleet suotuisia. Mutta laiskuus oli Augustista kaukana; vaikkei olisikaan saanut aikaan mitään, hän ei silti heittäytynyt toimettomaksi. Niinkuin nyt tämäkin postilaatikko, sehän loisti punaisena kuin tulenliekki. Se ei suinkaan pilannut kaupan seinää, päinvastoin teki sen vasta jonkinnäköiseksi. Myöhempään kesällä saattoi laatikon viereen ilmestyä tärkeitä nimismiehen tai kirkollisia kuulutuksia, vieläpä perintöasioiden päätöksiäkin, joissa oli otsikossa Norjan leijona. Postilaatikko osaltaan auttoi kauppaa muodostumaan julkiseksi paikaksi.

Pikku Pauline liikkui nyt ainoana "isäntänä" tiskin takana. Kaikki kävi hänen päänsä mukaan ja hänen käsiensä kautta, niin ostot ja myynnit kuin hinnat ja velaksianto. Hän vaurastui hiljalleen. Markkinoilta tullessaan Edevart luovutti hänelle sen vähän, mitä hänellä oli myymättömiä tavaroita jäljellä, sekä koko matkalla kertyneet rahat. Silloin kävi selville, että Joakim sai takaisin kaiken, mitä oli kauppaan uhrannut, vieläpä vähän enemmänkin, ja että Edevart jälleen oli kaupan ainoa omistaja. Voit pitää koko kaupan, sanoi Edevart sisarelleen, en minä rupea sitä maasta korjaamaan, jos heität sen jälkeeni! — Entä mitäs sinä itse aiot ruveta puuhaamaan? kysyi sisar.

Niin, mihin Edevart aikoi ryhtyä? Hän oli taas kuin lamauksissa, vetelehti päiväkaupalla laiskana ja velttona, ei huolinut leikata tukkaansakaan; meni maata iltasella, mutta nukahti vasta aamupuolella yötä. Mutta August! Saatuaan postilaatikon valmiiksi hän teki kaivoon vedennostovehkeet. Siitä oli suuri apu Paulinelle, jonka täytyi talvisin juottaa monta lehmää. Saatuaan sen työn valmiiksi August siirtyi muitta mutkitta navetansalvokselle, ja silloin oli vieras apumies moisessa pikkutyössä jo tarpeeton. August otti nyt johdon käsiinsä ja laajensi rakennuksen pohjapiirrosta omin päin. Joakim itsekin oli jo tullut huomaamaan tarvitsevansa karsinan vasikoille, mutta ei tahtonut mitenkään sitä myöntää, vaan oli olevinaan äkeissään ja tiuskaisi Augustille: Mitä helkkaria sinun päähäsi pälkähtääkään? — Pitää saada karsina kahdelle vasikalle, vastasi August. — Ihan turha koko karsina, ja nyt siinä olisi tilaa vaikka kuudelle vasikalle! — August vain murahti. Hän sai pitäneeksi päänsä, mutta Joakim lupaili kauheasti kostavansa, jahka navetta ensin olisi valmis.

Mutta sellainen August oli, aina puuhassa, aina eloisa, hurjapäinen ja hulluttelija, oikea mies.

Entä Edevart? Herra nähköön, kun ei vain hänen täytyisi loppujen lopuksi kerjätä Hosealta ja Ezralta, että saisi jäädä heidän luokseen syömään armonleipää elämänsä loppuun saakka. Mihin vain ryhtyi, siihen hän kyllä pystyi, mutta kun ei yrittänyt mitään. Se mitä hän kaipasi ja mistä hänelle olisi löytynyt apu, se ei ollut yhden päivän työllä saavutettavissa.

Hän sai Romeo Knoffilta kirjeen. Se oli hyvin ystävällisesti kirjoitettu, mutta sen sisällys oli vakava: Eikö Edevart myisi Doppenia hänelle, koska kerran ei itse asunut siellä eikä voinut kunnolla hoitaa sen viljelyksiä? Naapurilla, Karelilla, oli kaksi täysikasvuista poikaa, ja tämä aikoi ostaa Doppenin vanhemmalle heistä. Romeo suostuisi ottamaan takaisin melkeinpä käyttämättömät vuodevaatteet, jotka Edevartiita olivat jääneet maksamatta, ja muutenkin Romeo koettaisi katsoa hänen parastaan, jotta hän saisi tavaravelkansa suunnilleen kuitatuksi. Vene voisi mennä kaupassa mukana, koska se oli uudelle omistajalle välttämätön, mutta koskesta ei osannut vielä päättää mitään. Se saattoi vielä jäädä Edevartin haltuun. Jos Edevart niinkuin tuonnempana haluaisi sen myydä ja Romeo sen ostaa, voisi ajatella myllylaitoksen rakentamista siihen. Siinä tapauksessa Romeo ilomielin suostuisi ottamaan Edevartin sen hoitajaksi, niinkuin tämän toveri August oli vihjannut —

Kaunis ja maltillinen kirje, jossa oli lopuksi ystävälliset terveiset isältä ja Romeolta itseltään. Ihmeellistä, kuinka juurettomaksi Edevart tunsi itsensä! Tämä vieraan miehen vieraasta paikasta lähettämä kirje liikutti hänen mieltään kuin kotoinen viesti; se sai hänet unohtamaan siellä hukatut vuodet ja päivät ja taas kaipaamaan sinne takaisin. Hän kirjoitutti Joakimilla vastauksen, ettei hänellä ole mitään Doppenin myyntiä vastaan ja että hän kiittää Romeota hyväntahtoisuudesta.

Nyt siis Edevartilla ei enää ollut etelänpuolessa omaa taloa. Täällä hänellä oli kauppa, josta hän ei huolinut, siis hän oli yhtä koditon joka paikassa! Hän uskoi huolensa Augustille; tämä nyökäytti päätään sanoen: Lähdetään yhtä matkaa; meidän on kummankin päästävä täältä pois!

<tb>

Ja päivät kuluivat. Navetan lisärakennukseen saatiin katto päälle, nyt oli tehtävä pilttuut. Iltana muutamana Pauline sai houkutelluksi Joakimin lähtemään uistelemaan; täytyi saada kalaa, edes muutama kolja; se oli ihan välttämätöntä, kun oli niin monta miestä talon ruoassa. Tuo kaikki kuulosti kovin viattomalta, mutta oli sulaa koiruutta, sillä August ja Edevart uurastivat koko yön, niin että hiki valui virtanaan, navetan rakennuksella omin nokkinsa. Pauline pistäytyi hetkiseksi katsomaan miesten puuhia; mutta kun Joakimia saattoi kohtapuoleen odottaa kotiin, hän nousi lähteäkseen sanoen menevänsä tupaan, jottei olisi tiellä.

Joakimin tullessa kotiin aamunkoitteessa toverukset olivat saaneet urakkansa, suuren vasikkakarsinan, valmiiksi. He olivat lohkaisseet siitä sopivan tilan kahdelle vasikalle, mutta lopusta tehneet tallin, hevostallin! Eikä sillä vielä hyvä; pitihän talliin olla oma ovi, ja totisesti, olivat puhkaisseet uuden oviaukon navetan seinään!

Joakim jäi seisomaan suu auki, kuin paikalleen naulattuna. Mutta, Herra nähköön, eiköhän hän ollut sittenkin hiukan kuin vainunnut jotakin tällaista? Hän oli olevinaan niin ällistyksissään, että tuskin pysyi jaloillaan, mutta sai sentään sanoneeksi: Oletteko tulleet ihan pähkähulluiksi!

Syntipukit pysyivät vaiti. Minä kysyn: mitä te oikein ajattelette? Mitäkö me ajattelemme? August tuntui olevan valmis aloittamaan sanasodan.

Edevart kysyi: Onko siis muka jotakin hullusti? Ja sitten hän vieritti syyn niskoiltaan selittäen vain tehneensä niinkuin käskettiin.

August avasi jälleen suunsa, havaitsi viisaimmaksi puhella mielin kielin: Katsos, Joakim, minä ymmärsin lopuksi, että sinä olit oikeassa enkä minä, ja että vasikkakarsina oli liian iso. Silloin lohkaisimme siitä sopivan kokoisen osan kahdelle vasikalle — eikö sinustakin tämä ole tarpeeksi iso siihen? Tahtoisin mielelläni kuulla, mitä ajattelet.

Joakim sinkautti Augustiin musertavan katseen: Jollei minulla olisi kalat kädessä, näyttäisin tuossa paikassa, mitä ajattelen.

Edevart puuttui puheeseen lempeästi ja avuliaana: Etkö voi laskea kaloja siksi aikaa kädestäsi maahan?

August kiirehti lisäämään: Silloin meille jäi liika suoja; siitä ei pääse puuhun ei pitkään; mutta tuossa se on, emme ole liikuttaneet sitä mihinkään!

Nyt näytti ihan siltä kuin Joakimilla olisi ollut täysi työ hillitessään kiivastumistaan, jottei ruvennut kiljumaan ja karjumaan keskellä yötä. Hän yritti irrottaa yhden koljan nipusta, mutta se kai todisti vain hänen neuvottomuuttaan. Samassa hän kysyi: Talliko tuo on, jonka olette tehneet?

Niin, hevostalli, siltä se ainakin näyttää.

Mille ihmeen hevoselle?

Nyt Edevart otti jälleen puheenvuoron: Mitä ihmettä! Näinkö asia onkin! Ja minä kun luulin, että kaikki oli sovittu ja puhuttu valmiiksi teidän välillänne! Jos olisin tiennyt, ettei tähän pitänyt tallia rakentaa, en toki olisi puuttunut pikkusormellanikaan koko hommaan!

Nyt Joakim oli vihdoin viimein saanut irrotetuksi koljan nipusta ja vetäisi Edevartia päin naamaa raa'alla kalalla. Sen nähdessään August väistyi vähän syrjemmäksi ennättääkseen, jos niin tarvittaisiin, ottaa jalat alleen. Edevart syljeskeli ja kuivaili naamaansa.

Joakim kääntyi nyt Augustiin päin tullen hitaasti kohti: Huomispäivänä revin maahan koko tallinne. En tahdo joutua ihmisten hampaisiin; miehellä on talli, mutta ei hevosta!

Niin, kyllä sinun on saatava hevonen, myönsi August.

Mistä, jos saan kysyä?

Nyt Joakim oli tullut niin likelle, että August siirtihen hiukan edemmäs, ennen kuin vastasi: Tuo Edevart ei ottanut uskoakseen, että sinä tulisit ilman hevosta toimeen talossa, jossa on viisi lehmää.

Minäkö en muka uskonut? huudahti Edevart kuin puusta pudonneena.

Vai ei Edevart uskonut! Vai olisi hänen vielä pitänyt uskoa! jahkaili
Joakim kiukustuneena. Eikä minulla ole viittä lehmää, vaan kolme.

Niin, ja yksi lehmä Hosean navetassa.

Mistä sinä sen tiedät?

Siis neljä, vastasi August.

Siis neljä, siis neljä! matki Joakim raivoissaan. Mutta viittä siitä ei tule ainakaan, ei vaikka pakahtuisi.

Sitten yksi uusi ensi vuonna, silloin niitä on viisi, sanoi Edevart siirtyen samalla varovasti kauemmas. Senkö vietävää sinä siinä visertelet uusista lehmistä? Edevart virkkoi ikään kuin torjuen: Ka, Pauline itse kertoi. Ja onhan sinulla viisi pilttuutakin.

Joakim seisoi hetken äänetönnä. Paulineko? hän sitten äännähti. Mitä ihmettä Pauline tietää koko asiasta? Ahaa, hänkin on teidän kanssanne samassa juonessa; olipa hyvä, että sain sen tietää. Onko mokomaa kuultu! Mutta eivätpä nämä koljat joutuneetkaan Paulinen pataan, siitä saa olla huoleti! Vien nämä heti pois ja annan oikeille kunnon ihmisille! Niin sanoen Joakim lähti navetasta ja piti sen varansa, että tuli sivuuttaneeksi Augustin siksi läheltä, että yletti sipaista tätäkin koljalla vasten naamaa.

Silloin kaikkien kolmen täytyi jo nauraa, vaikka Joakimin nauru tuntuikin hieman väkinäiseltä. Hän harppaili pitkin askelin Martinus vainajan tuvalle ja ripusti kalat ovenkääkään riippumaan…

Tietystikään ei tallin purkamisesta tullut mitään. Joakimin täytyi malttaa mielensä ja odottaa, kunnes sai hevosen. Hänen täytyi sietää yhtä jos toistakin Augustilta, joka aina oli kaiken koiruuden alku ja juuri. Niinpä Joakimin oli mahdoton estää Augustia kyhäämästä muutamana kesäisenä yönä somaa kanakoppia, jossa oli orret ja kaikki, tallin viereen, mutta niin, että kanat pääsivät vapaasti talliin ja navettaan elukoiden pilttuisiin. Tästä hullutuksesta Pauline emäntä sanoi hänelle salaa sulimmat kiitokset luvaten korvaavansa sen jotenkin, mutta Joakimin vaatiessa selitystä August vastata töksäytti: Ka, onko sitten sanottu kirjoissa tai kansissa, ettei kanoja saa olla kenelläkään muilla kuin Gabrielsenilla?

August oli lakkaamatta menossa niinä päivinä, jotka vielä viipyi Poldenissa. Hän kävi kunnanvaltuuston puheenjohtajan Karoluksen puheilla vaatien postilaatikolleen postipysäkkiä. Niin, August ei enää aikonut sietää nykyistä olotilaa. Laatikko oli ollut seinässä muutamia viikkoja, mutta yhtään ainoaa kirjettä ei siihen ollut vielä tullut, mihin oli syynä ainoastaan postipysäkin puute. Miten Joakimkaan saattoi enää tulla toimeen? Joakimille tuli sanomalehti, eikä hän voinut saada sitä muuten kuin käymällä sen joka sunnuntai jalan syten kirkolta hakemassa. Hitto sellaiseen urakkaan ryhtyköön! Asia täytyi ottaa käsiteltäväksi kunnanvaltuustossa. Joakim piti pöytäkirjaa, ja hän oli luvannut sommitella sen kaiken parhaimpaan muotoon: Polden oli laaja paikkakunta, ympäristöseutujenkin liikenne kävi sen kautta. Kirkkoherra, nimismies ja muut, jotka kirjoittivat monen monet kirjeet vuodessa, korottakoot äänensä ja vaatikoot postipysäkkiä! Puheenjohtajan, Karoluksen, täytyi ensimmäisenä olla asiassa mukana, hän kun tuon tuostakin kirjoitteli amtmannille ja hallitukselle Poldenin asioista. Entä kauppa sitten, toiminimi Edevart Andreassen, Pauline, joka lähetteli kirjeitä ja suuria rahasummia tavarantoimittajilleen läpi vuoden! Ei siinä enää muu auta, toimitti August; kyllä meidän on saatava tänne Poldeniin oma postipysäkki!

Niin. Ei Karolus väittänyt vastaankaan; kyllähän se oli oikein ja kohtuullista, hän ottaa asian käsiteltäväksi ensimmäisessä valtuuston kokouksessa. Karolus tuumi: Ja kiitos vain sinulle, kun tulit ajatelleeksi asiaa; minulle voi tulla tärkeitä kirjeitä lähetettäväksi minä päivänä tahansa, ja nyt joudun kanniskelemaan niitä taskussa, että vääntyvät koirankorville ja likaantuvat, ennen kuin saan ne matkaan. Kyllä asia on pantava vireille, minusta se on ihan kiireellinen…

Mutta voi puheenjohtaja Karolus parkaa! Varmastikin hän aikoi tehdä voitavansa, ja hyväntahtoinen ja valmis hän oli auttamaan, mutta ruudinkeksijä hän ei ollut koskaan ollut. Ja nyt hän vielä oli ollut syvissä ajatuksissa ja mietiskelyissä, niin että jo nykyisissäkin asioissaan hänellä oli enemmän kuin tarpeeksi tietämistä. Oli pidettävä huoli talosta, heinänteko oli ovella, eikä ollut odotettavissa muuta apua kuin Teodor, jolla oli kohju ja joka muutenkin oli sellainen puolikuntoinen. Nyt vielä Ane Maria tulee kotiin, Karolus oli saanut siitä varman ilmoituksen, ja miekkonen pohti ja tuumi loppumattomiin ja pikkuseikkoja myöten, miten hänen on tehtävä, kun vaimo tulee kotiin. Mutta postipysäkki — se oli varmasti saatava!

Saahan nähdä, kun tulen takaisin! sanoi August.

Aiotko matkaan?

Aionpa niinkin.

Vai niin. Ja minnepäin?

No, aluksi olen aikonut pistäytyä Intiassa ja Etelä-Amerikassa. Siellä minulla on yhdessä jos toisessakin paikassa omaisuutta, jota pitää käydä katsastamassa.

Intiassa ja Etelä-Amerikassa! toisti Karolus ihmeissään. Sitten sinua ei saakaan nähdä Poldenissa pitkiin aikoihin.

Eipä kylläkään. Mutta kun kirjoitan kirjeen tai lähetän rautaisen arkun tai jotakin sentapaista, pistän osoitteeksi Polden Post-Office! Niin että laittakaakin pysäkkinne siihen mennessä valmiiksi!

<tb>

August lähtee matkaan. Hän ei saa Edevartia mukaansa, mutta ei Edevart silti aio asettua Poldeniinkaan. Hyvä halu olisi kyllä lähteä hänelläkin, maankiertäjällä, eikä Polden merkitse hänelle enempää kuin mikä muu paikka tahansa, mutta eipä viitsi toista kertaa kerjätä Paulinelta matkarahoja, ei ikinä! Ja nyt juuri hän on auttanut Augustin matkaan.

Augustin matka pitää Bergeniin, missä hän ottaa pestin suurille merille lähtevään laivaan. Pauline on varustanut hänet runsaasti vaatetavaroilla, Ezra ja Hosea olivat kumpikin hyvästelemässä, vanha isä piteli hänen kättään omassaan ja toivotti Jumalan siunausta matkalle, ja sekä Joakim että Edevart tulevat soutamaan häntä laivaan.

Edevart puhuu — isoveli ja toveri, joka on irtaantunut melkein kaikesta maan päällä: Mutta näytäkin nyt, että todella otat pestin etkä mene hupsuttelemaan mitään muuta!

August ei vastaa siihen mitään, mutta sanoo: Harmittaa, ettei tullut rakennetuksi sikolättiäkin yksin tein!

Siihen taas ei Joakim vastaa halkaistua sanaa.

Heidän saapuessaan perille laiva jo on näkyvissä vuonolla. August saa vielä kaikessa kiireessä viedyksi Edevartin syrjään ja sanotuksi tälle: Se, mitä minä silloin markkinoilla sinä yönä puhuin sinulle, että meitä muka oli neljä miestä ja että otimme siitä neekeritytöstä hengen, se oli pelkkää lorua.

Mitäpä se muutakaan…

Niin, sillä kuinkas sinä voisit ajatellakaan semmoista? Neljä miestä — en ole koskaan kuullut mokomaa, olimmehan sentään ihmisiä! Äläkä sinä hiisku siitä sanaakaan!

Ole huoleti.

Ja kiitoksia vain siitäkin, ettet lähtenyt hakemaan pappia. Et huoline puhua siitäkään.

En puhu.

Sillä katsos, asia on, niinkuin olen kertonut, että semmoisesta ruvetaan miestä joka paikassa hylkimään ja karttamaan. Tiedän yhdenkin kaverin, jolle kävi niin; sai lähdön joka laivasta, ja kaikissa satamissa häntä hylittiin ja karteltiin, kukaan ei tahtonut lähteä matkaan hänen kanssaan.

Suotta minua varottelet.

Veneisiin! kuului samassa huuto laivasta.

Veljekset soutivat takaisin kotiin. He puhelivat miehestä, jonka olivat juuri saattaneet laivaan, ja Joakim tuumi: Minusta on niin kummallista, mutta — eiköhän hän ollut tavallaan kuin tänne lähetetty?

Mitä sinä tarkoitat?

Ei Joakim itsekään osannut selittää sitä sen paremmin. Mutta viimeisten kahdentoista vuoden aikana ei Poldenin elämää ja olemista voinut ajatella ilman Augustia; hyvä ja paha, edistys ja kehitys, ylellisyys, irstailut ja epävarmuus — kaikki tuntui juontavan juurensa hänestä. Siitä päivästä alkaen, jolloin ensi kerran sukeltautui esiin tuntemattomuuden hämärästä, tuo maailmanympäripurjehtija aivan kuin tartutti joka sielun niin kylässä kuin naapuristossakin. Hän sai aikaan paljon hyvää, sanoi Edevart, ja Joakim, nuori nulikka, joka oikein tilasi sanomalehteä, oli samaa mieltä. Mutta eiköhän hän vain tavallaan ollut ase voimakkaamman kädessä?

Veljekset soutivat tiukoin, voimakkain vedoin. He olivat saaneet laivasta tavaroita kauppaan, niin että nelihanka oli tukevassa lastissa, mutta ilma oli kaunis. Kun Edevart souti alahangoilla, Joakim näki ainoastaan hänen selkänsä, joten hän puhui vapaammin kuin jos isoveli olisi istunut kasvot häneen päin. Edevartia hiukan ihmetytti Joakimin tavaton puheliaisuus. Tämän äänessäkin oli jotakin outoa, ihmeen veljellistä. Tai jollei juuri veljellistä, niin kuitenkin siinä oli tavallista lempeämpi sävy.

Hän on senluonteinen mies, jatkoi Joakim mietiskelyään, että ikään kuin sai meidät kaikki muuttumaan. Niin, hän kohotti meitä ylös ja veti taas alas. Mahtaneeko sinusta tuntua samalta?

Voipa hyvinkin olla niin, myönsi Edevart.

Omasta kohdastani puhuen: minä kyllä olisin tullut toimeen ilman hevostakin.

Eikö mitä, et olisi tullut, vastasi Edevart.

Vai niin luulet?

Veljekset soutivat ja ajattelivat, soutivat ja ajattelivat.

Uudispaikkalaisille hän teki tavattoman avun, virkkoi Edevart.

Niin, eikö tosiaankin! huudahti Joakim. Mutta jotakin merkillistä siinä kuitenkin on; emme ole saaneet lepoa emmekä rauhaa. Hän oli täällä vieras ja toi kaikkea vierasta ja outoa meidänkin elämäämme. Ihmiset ovat nyt täällä pohjan puolessa ruvenneet elättämään vasikoita ja syöttämään niitä jonkin aikaa, sitten myyvät ne teuraselukoiksi sisämaahan. Saavat siitä hyvät rahat.

Onko se sitten paha?

Ehkä ei, virkkoi Joakim.

Ja onko sekin Augustin syytä?

Eiköhän vain liene, toinen kuten toinenkin, kaikki tyynni. Täällä oli ennen perin rauhallista. Isä on ollut köyhä kaiken aikansa; se ei haitannut, hän alistui siihen nöyrästi, ei valittanut, eikä äitikään. Muistatko, että kun äidille annettiin jotakin, hänellä ei ollut varaa sitä käyttää. Ja muistatko, että kun kannettiin hänelle avuksi sangollinen vettä, hän sanoi meidän totuttavan hänet laiskaksi. Ja äidillä oli kuitenkin heikko terveys.

Edevart muisti sen kyllä.

Minusta siinä vasikkahommassa on sentään jotakin pahaa, oikein sikamaista! tuumi Joakim. Ensin niitä hoitelee ja hyvittelee, niin että ne oikein tutustuvat, ja sitten taluttaa ne sisämaan herkkusuiden syötäväksi! Miten oli ennen? Hoideltiin elukoita ja oikein pidettiin niistä, eikä koskaan lehmää myyty, jollei tiedetty, että se joutui hyvään paikkaan, Tuntui ihan siltä kuin olisi lähetetty lapsi pois kotoa. Mutta nyt me emme ole enää sellaisia; olemme muuttuneet.

Edevart ei huomaa, mihin pikkuveli oikein pyrkii, mutta vastaa kuitenkin: Totta puhut, olemme muuttuneet.

Pitkän aikaa vaiti oltuaan Joakim virkkaa taas: Hän oli orpo, isätön ja äiditön, eikä hänellä ollut kotia. Tullessaan takaisin luoksemme hän oli vieras ja muukalainen.

Edevart alkaa aavistella pikkuveljen tähtäävän puheillaan johonkin ja pääsee siitä täysin selville tämän äkkiä kysäistessä: Mitäs arvelet, Edevart, mitenkähän meidän olisi käynyt, jollei olisi ollut kotia ja vanhempia? Silloin meidän ei olisi käynyt sen paremmin kuin Augustin! Tähdäten vieläkin suoremmin Edevartin arkaan kohtaan hän sanoo: En usko, että kenellekään on hyväksi joutua kodittomaksi ja harhailla paikasta toiseen. Jokaisen pitää pysyä siellä, minne hän kuuluu.

Edevart ei halua vetää suutaan hymyyn. Hän suhtautuu asiaan vakavasti, ajattelee sitä ja virkkaa sitten: Mikäli asia ei ole niinkin, että meidän on pyrittävä eteenpäin — ja koeteltava, mihin parhaiten kuulumme?

Joakim: Emmekö siis kuulu siihen paikkaan, mihin meidät on asetettu? Sillä muuten meitä ei kai siihen asetettaisi. Niinkuin nyt Augustkin: lapsena hän oli ensin yhdessä paikassa, kuten tiedät, mutta sitten niillä ihmisillä ei ollut enää varaa häntä pitää luonaan, ja sitten hän joutui toiseen paikkaan, jossa oli sekä enemmän ruokaa että paremmat vaatteet. Mutta kolmen viikon päästä poika jo karkasi takaisin entiseen asuntopaikkaansa. Olethan itse kuullut hänen kertovan siitä. Ja muistatko, miten hän sanoi, ettei hänellä koko elämänsä aikana ole ollut niin raskasta surua kuin silloin, kun hänen täytyi uudelleen lähteä pois ensimmäisestä, kovin köyhästä olinpaikastaan?

Edevart muisti senkin.

Joakim: Koetellako, minne parhaiten kuulumme? — Niin, hän ainakin on sitä saanut koetella! Kuulummeko parhaiten sinne, jossa saamme runsaamman ruoan, paremmat vaatteet ja enemmän rahaa? Silloin eivät isä ja äiti olisi koko ikäänsä eläneet tyytyväisinä ja kiitollisina täällä Poldenissa, ei, silloin he eivät olisi eläneet paljon onnellisempina kuin sekä August että — että muut, jotka kiertelevät paikasta toiseen tuntematta missään olevansa kotona. Mitäs siitä ajattelet?

En ajattele sitä enkä tätä, mutisi Edevart.

Nyt täällä pohjan puolessa on koko joukko väkeä, jotka eivät tahdo enää pysyä kotona, vaan ovat ruvenneet säästämään matkarahoja, siksi he syöttävät vasikoitaan ja myyvät silloin tällöin lehmänkin. He ovat kuunnelleet Augustin loruja, heidän pitää päästä Amerikkaan.

Niin, moni on ajatellut lähteä sinne, sanoi Edevart.

Joakim: Et suinkaan sinä liene sitä ajatellut?

Edevart: Ajatellut sinne tai ajatellut tänne — ei siitä kuitenkaan mitään tule.

Hyvä! Vehnäpellot ja runsaat taskurahat, niitä August aina hoki, mutta hän ei ollutkaan oikeita meikäläisiä. Hän oli vain ollut täällä, siksi Herra on antanut hänen vapaasti temmeltää ja piehtaroida. Ei ihminen tule siitä sen onnellisemmaksi, vaikka pääsisikin vähän lihavammille päiville.

Edevart käännähti soututeljollaan ja sanoi katsoen veljeään suoraan silmiin: Sitten en minäkään enää ymmärrä, miksi sinulla pitää olla neljä lehmää, kun isä ja äiti tyytyivät kahteen.

Hm, tuumi Joakim. Ei, kyllä sinä sen ymmärrät! Ensiksikin, isä ja äiti, se oli vain kaksi henkeä, mutta meitä sisaruksia on neljä, ja me tarvitsemme enemmän kuin kaksi. Ja sitä paitsi meidän tulee pitää arvossa omaa maatamme, Norjan maata, jolloin pääsemme ostamasta niin paljon ruokaa ulkomailta, mistä hyvästä taas saamme niskaan verot ja kaikki rasitukset. Mutta sekään ei ole tärkeintä, vaan tärkeintä on, että säästymme August pojan kohtalosta, etteivät juuremme irtaudu täältä omasta laihasta kamarasta ja ettei niitä istuteta lihavampaan maahan — jolloin kuitenkin kaipaamme takaisin entiselle paikallemme. Olen lukenut, etteivät voima eikä lihavuus aina auta — niin, etteivät ne milloinkaan yksin auta!

Sinähän luet ja tutkit kaikki maailman asiat; auttaako se sitten?

Aina se jotakin auttaa. Minä lannoitan peltojani merilevällä, sen olen oppinut lukemalla. Entä voima ja lihavuus? En tiedä, oletko nähnyt niitä viittä pientä haapaa, jotka kasvavat kaalamon kohdalla? Et varmaankaan ole niitä nähnyt, kun et ole viime aikoina liikkunut missään. Mutta siellä on viisi pientä haapaa. Neljä on oikein hyötyisää ja lehtevää, mutta viides on kuin kitukasvuinen, siinä on pienemmät lehdetkin. Se kävi säälikseni, niin että päätin auttaa sitä hiukan. Vein kerran sunnuntaina vanhalla ämpärillä lehmänlantaa sen juurelle, irrotin varovasti turpeen sen juurelta ja lannoitin yltympäri, sitten asetin turpeen takaisin paikoilleen ja kastelin hyvästi. Se oli viime syksynä. Nyt tänä kesänä — tiedätkös mitä? Siinä pienessä haapapuussa on aivan kuin syyhy, koko runko on lumivalkoisen, suurimoiden kaltaisen karkean jauhon peitossa, ja lehdet kurjat ja surkean pienet entiseen verraten. Katsos, sen juuret olivat joutuneet vieraaseen aineeseen, siksi puu ei viihtynyt.

Mutta eihän se viihtynyt ennenkään?

Kyllä se sentään viihtyi omissa oloissaan. Se oli vain pienempikasvuinen. Kaikki eivät voi olla samankokoisia.

<tb>

Kesän kuluessa ja heinänteon alkaessa Edevart auttoi vuoroin Joakimia, vuoroin Ezraa, jotka kumpikin tarvitsivat apua. Hän ei säästänyt itseään, vaan raatoi miehen tavalla, ja alkoi jo näyttää siltä, että hän asettuu vakituisesti asumaan Poldeniin. Hän ei enää ollut olevinaan enemmän kuin muut, laivuri, muka, tai kauppias, vaan kuin kaikki toisetkin ja tuntui olevan tyytyväinenkin siihen, ettei ollut enempää kuin muut. Kauppaan hän ei astunut jalallaankaan, mutta kierteli mielellään metsissä ja vainioilla. Oli tainnut ottaa pikkuveljen sanat onkeensa. Pistäytyipä kaalamollakin ja näki siellä tämän mainitsemat viisi haapaa.

Siten elämä sujui Poldenissa tasaista, rauhallista jokapäiväistä latuaan, ja samanlaista se oli koko pitäjässäkin. Kukaan ei juuri ollut toistaan kummempi. Ensimmäinen kai oli sentään Karolus, joka asui yksin talossaan ja oli kasvattanut itselleen ihravatsan alkua. Sitä paitsi talo oli hänen omansa kaikkineen päivineen, eikä hän ollut kenellekään velassa. Jos kylässä olisi ollut oikea lääkäri, olisi tämä varmasti ollut ensimmäinen, sillä lääkärinhän täytyy olla opissa seitsemän vuotta, ennen kuin on saanut päntätyksi päähänsä kaikki noitatemppunsa; ei postinhoitajan, lukkarin eikä urkurinkaan tarvitse lukea niin kauan. Ei, omaa lääkäriä ei ollut, tämä oli yhteinen naapuripitäjän kanssa ja asui vakituisesti siellä. Mutta tultiinhan silläkin tavalla toimeen, kaikki kävi miten kuten. Sisämaalaiset ostivat vasikoita pohjanpuolelaisilta, lukkari Johnsen poltteli nysäänsä joka sunnuntai kirkkoon kävellessään ja kirkkoherra itse haki etelään — aina etelään. Miksi ei kaikki kävisi?

Elokuussa kalliokala oli Poldenissa kuivaa, ofotilainen maksoi palkat, killingit pääsivät taaskin kiertämään. Vanha laivuriparka! Hän oli saanut ostetuksi vain kolmeneljänneslastia kyetäkseen maksamaan kalankuivaajille. Se oli surullisinta kaikesta.

Mutta Teodor ja Ragna olivat yhtä kevytmielisiä ja välinpitämättömiä kuin ennenkin. Teodor oli kunnanvaltuuston puheenjohtajalla Karoluksella heinämiehenä, teki, mitä työtä osasi, eikä ollutkaan hullumpi työmies. Jollei Karolus olisi huolinut hänestä, niin kai sitten joku muu. Teodor ei surrut semmoisia. Hän oli muuten koko sukkela hiustenleikkaaja, ja kaikki ihmiset hakivat häntä siihen työhön sunnuntaisin jumalanpalveluksen päätyttyä. Hän sai siitä monet kupit kahvia ja vähän ruoanpuoltakin. Kun tuo harmaankalpea, nälkiintynyt raukka komeillen käveli roimasaappaissaan ja taskussa kello, joka ei käynyt, hän oli tosiaan kuin mikäkin hädän ja puutteen sekä ylellisyyden huoleton sekoitus.

Ragna, pikku Ragna, hänen vaimonsa, saattoi tosin yhdessä jos toisessakin kohden hiukan halveksia miestään, se oli kyllä totta, mutta se ei johtanut kiukunpurkauksiin eikä torailuun. Ragna oli osapuilleen tyytyväinen; nyt hän oli saanut Edevartilta uuden hamekankaan ja ommellut itse puvun valmiiksi, niin että saattoi taas käydä kirkolla. Se oli jo jotakin; muuten hänellä oli joka toinen vuosi uusi lapsi, sitten hän taas nousi jalkeille ja oli sama Ragna kuin ennenkin. Teodor oli kertonut markkinoilla sattuneesta seikkailusta, jolloin Ragna sylkäisi sanoen: Hyi tuommoista miestä! Paksu lompakko on melkein kuin kädessä, mutta eipäs saa kotiin tuon vertaa! Mihin Teodor saattoi vastata: Niin, kumpikin voisimme tehdä yhtä ja toista paremmin kuin teemme!

Nyt sattui pari odottamatonta tapausta.

Joakim istuu sunnuntaina iltapäivällä lukemassa kirkolta noutamaansa sanomalehteä. Papst on kuollut, hän virkkaa. Mitä? Onko Papst kuollut? huudahtaa Edevart. Luehan se paikka ääneen!

Kuolintapauksesta oli pitkänpuoleinen kirjoitus, joka kävi melkeinpä kaipaavassa sävyssä. Vanha kellojuutalainen oli ollut kautta koko rannikon hyvin tunnettu suuruus, eikä häneltä varmaankaan jäänyt ainoaakaan todellista vihamiestä. Olihan hän paljon kansaa huiputtanut, se oli kyllä totta; hän saattoi aika lailla vetää nenästä tuulihattuja, jotka tulivat hänen luokseen nimitellen häntä Moosekseksi ja ollen olevinaan kellontuntijoita; hän myi myös paljon kelvottoman huonoja kelloja, jotka kävivät päivän, pari ja seisahtivat sitten. Mutta Papst ei ollut niin yksipuolinen kuin näytti, hänessä saattoi huijarin rinnalla olla muutakin. Karmsundissa hän esimerkiksi oli muutamakseen antanut ihan ilmaiseksi kalliin hopeakellon pojalle, jota tuskin oli sitä ennen nähnytkään, ja kun kaikki sitä kovin ihmettelijät, Papst selitti, että poika oli kunnollisten ihmisten lapsia ja että tällä oli hyvä sydän. Myös pohjan puolessa ihmiset tiesivät mainita Papstista samantapaisia piirteitä. Mistä se johtui? Monesti hän petkutti ihmisiä, petkutti oikein hävyttömästi, mutta sitten joskus, odottamatta, osasi olla kuin toinen mies. Miellyttävät, rehelliset kasvot saattoivat äkkiä liikuttaa hänen mieltään, niin ettei hän ollenkaan välittänyt omasta voitostaan. Varsinkin nuorukaisia pyöri aina hänen ympärillään; hän tiesi, miten suuri arvo liivien päällä killuvilla kellonperillä oli nuorella iällä, ja useatkin kerrat Papst oli antanut luottoa pojille, jotka eivät saaneet irti kelloa. Nyt ei tuota kunnianarvoista patriarkkaa siis ollut enää nähtävissä rannikon markkinoilla, hän kuoli Trondheimissa kuun puolivälissä. Hänellä lienee ollut koko lailla omaisuutta, ja tiedettiin hänen kutsuttaneen tunnetun asianajajan sairasvuoteensa ääreen hyvän aikaa ennen kuolemaansa…

Sitten tapahtui, että Pauline tuli kerran illalla tupaan ja sanoi: Postilaatikossa on kirje. Satuin muutoin vain vilkaisemaan siihen, ja silloin näin sen. Se on sinulle! Ja Pauline ojensi kirjeen Joakimille.

Voi Herran terttu sentään, millainen pieni rypytetty tyttölapsen kirje se olikaan! Varmaan se oli ollut laatikossa yön ja päivän. Joakim lehahti polttavan punaiseksi sen saadessaan ja lähti oitis ulos. Aamulla hän oli poissa.

On varmaan lähtenyt pohjan puoleen, tuumi Pauline. Siellä on tyttölapsi, jonka mieli on palanut Amerikkaan, mutta nyt kai on luopunut tuumastaan. Niistä pohjanpuolelaisista monen monet havittelevat Amerikkaan ja säästävät rahoja matkalippuun. Saapa nähdä, saako Joakim matkatuumat lähtemään tyttönsä päästä?

Ei hätää mitään. Joakim lauloi ja hyräili tullessaan takaisin kotiin.
Poika näytti päässeen toiveittensa perille…

Mutta kun oli vielä kulunut vähän aikaa, tapahtui sitten kerran odottamattominta kaikesta. Edevart sai postista ison rahakirjeen. Kirje oli trondheimilaiselta asianajajalta, ja siinä oli neljäsataa kruunua, sillä nykyisinhän oli alettu laskea rahat kruunuina ja äyreinä. Siis vanhaa rehellistä rahaa sata talaria, jotka tulla tupsahtivat odottamatta ja äkkiarvaamatta, Papstilta.

Papstilta!

Niin, niin! Joitakin aikoja sitten Edevart olisi siunannut taivasta noista rahoista ja tehnyt niillä matkan Amerikkaan. Silloin hän olisi niitä kipeästi kaivannut, mutta nyt hän suhtautui asiaan tyynemmin eikä juuri sillä hetkellä tiennyt, mihin niitä käyttää. No niin, hän aikoi asettua nauttimaan Poldeniin viisaan lepoa elääkseen siellä ja kerran kuollakseenkin siellä, mitäpä muutakaan!

Mitä hyvää sinä olet Papstille tehnyt? ihmetteli Joakim.

Edevart pudisti päätään vastatessaan: Samaa voisin kysyä sinulta.

He lukivat asianajajan kirjeen. Sitä oli kaksi kokonaista riviä, joissa ilmoitettiin lyhyesti ja asiallisesti:

Kellokauppias Papstin kuolinvuoteellaan lausuman toivomuksen mukaisesti lähetetään Teille oheisena neljäsataa kruunua lahjaksi. Pyydetään lähettämään kuitti.

Joakim kirjoitti kiitoskirjeen.

<tb>

Ezra tuli muutamana sunnuntaina kyselemään Edevartia. Tämä ei ollut kotosalla, oli kai kuljeksimassa jossakin metsissä, missä usein harhaili omia aikojaan. Ezra oli ollut kirkolla ja tuonut sieltä Joakimin sanomalehden, mutta hänellä oli mukanaan myös Edevartille kirje, oikein Amerikankirje. He katselivat kirjettä; siinä oli keltainen, nahkeasta paperista tehty kuori. Osoite oli kirjoitettu ohuella, hätäisellä käsialalla, ja kirjeessä oli monta postileimaa.

Huudettiin paikalle Pauline.

Pistetäänkö tuleen? kysyi Joakim.

Toiset katsoivat häneen. Pauline pelästyi ja kuiskasi: Ei! Ei! Emme voi niin tehdä.

Entäs mitäs sinä Ezra, ajattelet?

En osaa sanoa, tuumi Ezra.

Siis tuleen!

Pauline väitti yhä vastaan: Ei! Emme voi niin tehdä.

Joakim sanoi: Mutta minä kyllä voin!

Hän sieppasi kirjeen käteensä ja lähti. Mutta Pauline juoksi hänen jälkeensä ja pysäytti veljensä: Mitäs olisit sanonut, jos minä olisin polttanut sen kirjeen, jonka löysin postilaatikosta?

Joakim mietti hetkisen, pisti sitten sukkelaan kirjeen sisarensa käteen sanoen: No niin, tee niinkuin tahdot.

Pauline olisi antanut paljon, jos olisi voinut nähdä Edevartin kasvot tämän tavaillessa kirjettä, mutta isoveli sulkeutui omaan huoneeseensa ja pysytteli siellä kauan näkymättömissä. Hänen tullessaan iltapäiväkahville ei hänestä voinut huomata mitään erikoista, olipahan vain harvapuheinen ja hajamielinen. Sitten lähti taas metsiin kävelemään.

Sillä hetkellä ei ehditty ajatella Edevartia eikä kirjettä sen enempää, sillä Karolus tuli tavallista levottomampana kertomaan olleensa kirkolla ja saaneensa vihdoinkin varmoja tietoja Ane Mariasta. Tämä oli nyt kotimatkalla, tulisi ensimmäisessä vuorolaivassa. Karolus oli neuvoton. Tämä oli vakava asia, ja nyt hän toivoi saavansa oikean kätensä, Joakimin, mukaansa lähtiessään vaimoaan vastaan laiva-asemalle.

Joakim ei tahtonut kieltäytyä. Ylihuomenna siis. Otetaan Edevartin nelihanka.

Mutta onhan minulla vene itsellänikin, huomautti Karolus. Eikö lasketa mieluumminkin minun kahdeksanhankaani talaasta vesille ja lähdetä sillä? Miksi suotta sellaiseen urakkaan?

En osaa sanoa. Ehkä hänellä on paljonkin matkatavaroita.

Se kävi yli Joakimin ymmärryksen. Hän meni äänettömäksi.

Karolus tuumi, että hänen vaimonsa on mukavampi istua kahdeksanhangassa. Ei, miesparka itse oli tullut hupsuksi, oli liiaksi hautonut mielessään vaimonsa kotiintuloa, siksi oli käynyt noin avuttomaksi ja neuvottomaksi.

Otetaan vain nelihanka, tuumi Joakim. Miehet lähtivät soutamaan tiistaiaamuna, ja Karolus oli yhä vielä levoton, mutta nelihanka tuntui sentään olevan aika iso vene sekin. Poldenilainen nainen, Ane Maria, laskeutui siihen reippaasti ja välinpitämättömän näköisenä vaatemytty kainalossa. Hän tervehti kumpaakin kädestä pitäen, ja Karolus hymyili liikuttuneena ja hämillään ja pyysi häntä istumaan peräteljolle. Sitten lähdettiin soutamaan kotiin.

Oli tuo Ane Maria sentään peijakkaan eukko! Tuskin oli lainkaan muuttunut koko aikana, eikö liene vielä ollut sama pukukin kuin vankilaan lähtiessään. Kaunis hän oli ja vakava. Kun Karolus yhä istui tuppisuuna eikä saanut sanotuksi sanaakaan, kysäisi Joakim puheen aluksi: Millainen ilma oli nyt pohjan puolessa?

Kaunis ilma siellä oli, vastasi Ane Maria. Niin, sinäkö se olet,
Edevart?

Ei tämä ole Edevart, oikaisi Karolus. Tämä on Joakim.

Joakimko? ihmetteli Ane Maria. Onko sinusta venähtänyt tuollainen iso mies? Niin, niin, aika kuluu.

Oli siinä naisihmistä kerrakseen! Ei itkenyt eikä nauranut, vaan oli aivan kuin ennen lähtöäänkin. Varmaan hänellä oli ollut perillä hyvät olot. Oletpa tainnut vähän lihoa! hän sanoi nyt miehelleen.

Minähän olen kohta kuin syöttösika! liioitteli Karolus muka alakuloisena, vaikkei hänellä ollut mitään sitä vastaan, että oli ihravatsan alkua kuten muillakin pomomiehillä.

Ane Maria kyseli Poldenin kuulumisia. Miesten oli vähän vaikea vastata, kun heidän täytyi aina laskea päässään, montako vuotta hän oli ollut poissa. Täällä kuivataan nyt kalliokalaa joka vuosi, he kertoivat ensiksikin. Sen tiedän, keskeytti Ane Maria. Sitten on muutamia mennyt naimisiin ja muutamia kuollut — siitäkin oli yksi ja toinen tapaus sattunut ennen hänen lähtöään. Martinus keulamies oli kuollut, Teodor ja Ragna olivat naimisissa. Ja Gabrielsen teki toisen kerran vararikon, mutta Poldeniin olemme saaneet kaupan. Ane Maria innostui: Et suinkaan sinä, Karolus, pidä kauppaa? — En, en minä, vaan Edevart ja Pauiine. — Ajatella! Pikku Pauline, joka oli niin pieni! — Niin, aikaa oli kulunut. Niin, virkkoi Karolus sitten kuin virkistyen, nyt Poldeniin puuhataan postipysäkkiä, sen asian minä ajan päätökseen kunnanvaltuustossa. Eikö meillä voi olla postipysäkki yhtä hyvin kuin sisämaalaisillakin? Ane Mariaa ei se tuntunut huvittavan. Joakim puuttui vuorostaan puheeseen: Ja Augustkin lähti taas. — Mikä ihmeen August? Ahaa, niin tosiaan —

Ane Maria sai selon yhdestä jos toisestakin seikasta, niin että oli pian selvillä Poldenin asioista. Hitonmoinen nainen, kun tuli niin reippaana ja ollenkaan ujostelematta kotiin, vaikka tulikin vankilasta. Ane Mariassa oli aina ollut jotakin yliolkaista ja mistään piittaamatonta. Hän kyllä valtaisi vanhan paikkansa jälleen. Karolus oli joka tapauksessa hyvillään, kun hänen vaimonsa tullessaan ei itkenyt eikä oitis kavahtanut hänen kaulaansa ja pitänyt suurta elämää. Olisi hänellä sentään voinut olla — ihmisten vuoksi — vähän enemmän matkatavaroita, kun kerran tuli niin pitkältä matkalta.

Edevart kävi yhä umpimielisemmäksi. Oli jo syytä pelätä, että hän ehkä joskus lähtee matkoihinsa. Hän pistäytyi uudispaikalla tervehtimässä Hoseaa ja kiikutteli tämän pikku tyttöä käsivarsillaan ja antoi tälle kymmenen kruunun setelin, jolla äidin piti ostaa jotakin lapselle. Hosea löi kahta kämmentään, mutta Edevart huomautti, että siinä oli vain kymmenen kruunua tätä uudenmallista pikkurahaa, niin että siitä tuli ainoastaan kaksi ja puoli talaria. Niin, niin, sinä olet aina ollut niin antelias ja runsaskätinen meitä kaikkia kohtaan, sanoi Hosea. Niistä sanoista Edevart, hupsu, oli kai tullut niin liikuttuneeksi, että oli lähtenyt tiehensä samoilta jalkojensa sijoilta sanomatta edes hyvästiäkään.

Joakim ja Pauline neuvottelevat. He puhuvat kuiskaillen, mutta pelkäävät kuitenkin, että heidän puheensa voitaisiin kuulla.

Ei, kyllä meidän olisi pitänyt polttaa se kirje, sanoo Joakim.

Niin olisi pitänyt, myöntää nyt Paulinekin. Sillä se ei ollut Edevartille ainakaan hyväksi. Ei totisesti ollut. Kunpa saataisiin pidätetyksi häntä sen aikaa, että pahin ehtisi mennä ohi!

Minä olen ajatellut, virkkaa Pauline — tuo viisas, nokkela Pauline — että ehkä saisin lainatuksi hänen rahansa joksikin aikaa. Sepä olisi jotakin!

Voisin pyytää niitä sanomalla syyksi, että täytyy ostaa jouluvarastoja.

Niin. Juuri niin! Siinä oli pelastus! Sillä ei kai Edevart kieltäytyisi lainaamasta, ei hän muutenkaan juuri koskaan kieltänyt… Ja Joakim tunsi sydämensä niin kevenevän, että oikein nauratti. Tämä oli varmasti paras keino, mitä he voivat keksiä. Ja samaan hengenvetoon hän selitti: Hänen itsensä täytyy pikipäin pistäytyä pohjan puolessa, jo ensi yönä, asia on erittäin tärkeä ja kiireellinen… nuottakunnan asioita ja vähän muutakin. Aamulla varhain hän on kotona taas.

Mutta aamulla Edevart olikin poissa! Lienee kuullut, että Pauline aikoi lainata hänen matkarahansa, tai oli muuten sen vaistonnut. Kun ei kotiin tullessaan tavannut veljeään, Joakim juoksi suoraa päätä venetalaille. Nelihanka oli poissa.

Niin, niin. Edevartin tapana oli lähteä sillä tavoin, heittämättä hyvästiä kenellekään.

Surullinen päivä. He saivat käsiinsä Ezran ja ilmoittivat asian vanhalle isälle. He olivat surullisia kuin hautajaisissa. Hosea itki ääneen. Mutta entäpä jos Edevart olikin lähtenyt soutamaan jonnekin asioilleen ja palaisi kohta takaisin?

Häntä ei kuulunut takaisin tulevaksi — ei pitkiin aikoihin.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK MAANKIERTÄJIÄ ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- MAANKIERTÄJIÄ

- I OSA

- I
- II
- III
- IV
- V
- VI
- VII
- VIII
- IX
- X

- II OSA

- I
- II
- III
- IV
- V
- VI
- VII
- VIII
- IX
- X
- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE