Kuoleman uhalla
Date: 2025-01-20T00:00:00+00:00
Keywords: Automobile racing -- Fiction

The Project Gutenberg eBook of Kuoleman uhalla

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Kuoleman uhalla

Author: Eleanor M. Ingram

Translator: Kustaa Kallijärvi

Release date: January 20, 2025 [eBook #75160]

Language: Finnish

Original publication: Hämeenlinna: Arvi A. Karisto, 1912

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KUOLEMAN UHALLA ***

language: Finnish

KUOLEMAN UHALLA

Kirj.

Eleanor M. Ingram

Suomentanut

Kustaa Kallijärvi

Kariston 50 p:n romaaneja 3.

Hämeenlinnassa, Arvi A. Karisto, 1912.

SISÄLLYS:

1. Mies joka uskalsi.
2. Nainen.
3. Loppuajo.
4. Matka Massachusettiin.
5. Valmistuksia.
6. Voitettu.
7. Floydin näköinen tyttö.
8. Sopimus.
9. Jessican onni.
10. Väliaika.
11. Viimeinen kilpailu.
12. Jess.

ENSIMÄINEN LUKU

Mies joka uskalsi.

Lähtömerkin antajan ojennettu käsivarsi painui alas, eteenpäin kumartuen jäi hän tuijottamaan häikäiseviin valoihin, jotka loistivat pimeydestä.

— No mitä nyt? huudahti hän koittaen äänellään voittaa yhdentoista tuomarilavan eteen riviin asettuneen automobiilin äänen.

Erään vaunun ympärillä syntyi tungosta. Sen ohjaaja tuijotti mieheen, joka oli luisunut pois hänen vierestään maahan. Ihmisjoukot katsomoilla tunkeutuivat kaiteiden luo jotakin nähdäkseen.

— Merkuriusvaunun koneen käyttäjä on poissa paikaltaan.

— Pyörtyi.

— Putosi.

— Automobiilit eivät vielä olleet liikkeellä; taisi voida pahoin.

Palkintotuomari tunkeutui takaisin, kuultuaan syyn tapahtumaan kiireesti paikalle kutsutulta lääkäriltä.

— Sydämenhalvaus, ilmoitti hän oikealle ja vasemmalle. Stanton'in koneenkäyttäjä putosi paikaltaan kuolleena.

Mutta Stanton itse oli jo heittäytynyt alas vaunustaan samalla pontevalla täsmällisyydellä, joka oli kuvaavaa hänen jokaisessa liikkeessään.

— Mieheni on mennyttä, ilmoitti hän lyhyesti kilpailujen ohjaajalle. Minun täytyy ajaa asemalleni ja hankkia toinen. Tehnette minulle sen palveluksen, että lykkäätte lähdön vähäksi aikaa?

Kysymys oli pikemmin käsky kuin pyyntö. Oli tuskin ainoatakaan katselijoitten valtaisessa joukossa, joka ei olisi pettynyt, jos Ralph Stanton ei olisi ottanut osaa 24-tunnin kilpailuun. Hän ei ollut kuulu ainoastaan taitavuudestaan ja tarkkuudestaan nopeusajossa, vaan maine kertoi hänen olevan Ameriikan rohkeimman julkisuudessa esiintyvistä ajajista, jonka kuoliaaksi murskaantuminen tuntuu olevan vain ajan kysymys, ja jonka saavutukset niinhyvin kilpailuissa kuin vaarallisissa seikkailuissa olivat kerrassaan hämmästyttävät. Hän tunsi oman arvonsa ja vetovoimansa, kilpailujen ohjaaja tiesi sen myöskin, vaikka hän ei sitä näyttänyt.

— Viisi minuuttia, myönsi tämä katsoen kelloaan.

Joukko juoksevia ihmisiä oli jo matkalla Merkuriuksen asemalle viemään uutista. Stanton hyppäsi automobiiliinsa, joka syöksyi rivistä ja tehden puoliympyrän ajoi uloskäytävälle, joka johti suurelle, soikealle kentälle, joka reunusti ajorataa niinkuin valkea, penikulman mittainen nauha viheriäistä medaljongia.

Telttarivin edustalla, jota valaisi sähkövalo vallitsi täydellinen hämmästys. Kussakin teltassa oli numero ja nimi, mille vaunulle se kuului. Suuri mieltenkuohu vallitsi merkillä "9 Merkurius" varustetun teltan edustalla.

— Durand on kuollut — antakaa minulle toinen mies, huusi Stanton pysähyttäen vaununsa. Kiirehtikää!

Mutta ei ainoakaan astunut esiin tehtaantyömiesten ja koneenkäyttäjien joukosta. Ainoastaan Merkuriusyhtiön apulaisjohtaja toisti kehotuksen.

— Niin, yksi miehistä hänen mukaansa. Te Jones.

— Olen naimisissa, sir, vastasi puhuteltu yksikantaan.

— Mutta te sitte, Walters. Jumala nähköön, miehet, mitä te tuumitte.

Sillä pyylevä Walters vetäytyi taaksepäin kalveten.

— Ennen istutan perunoita, sir.

— Olihan teillä ennen tapana ottaa osaa kilpailuihin.

— Mutta ei Stantonin kanssa, sir.

Hänen toveriensa puolelta kuului hiljaista, hyväksyvää mutinaa. Stanton astui alas automobiilistään ja repäsi naamarin kasvoiltaan. Sen takaa ilmaantui tummat, päättävät kasvot, joiden ilme osoitti nyt tuimaa kiukkua ja ylenkatsetta.

— Pelkuriraukat! huusi hän heille sinisenmustat silmät tulta iskien. Tiedättekö te, mitä minä ja yhtiö menetämme, jos minun täytyy jäädä kilpailuista pois siksi, ettei ainoakaan teistä uskalla istua rinnalleni pumpatakseen öljyä? Eikö täällä ole yhden yhtäkään miestä? Tarjoan mukaan lähtijälle 50 dollaria, 100 dollaria, jos voitan.

— Minä lupaan summan kaksinkertaisena, lisäsi mr Green kiihkeästi. Hän oli näet lyönyt vetoa Stantonista.

Ei ainoakaan miehistä liikahtanut.

— Piru teidät periköön! huudahti ohjaaja katkerasti. Minä uudistan tarjoukseni sille, joka tulee mukaan ainoastaan ensimmäiseksi kolmeksi tunniksi, millä aikaa hankin New-Yorkista miehen, jolla virtaa verta suonissaan.

Miehet katselivat toisiaan päätään puistaen.

— Ettekö? Ettekö tahdo? Te raastatte ja uurastatte kolme kuukautta ansaitaksenne sen, minkä minä lupaan teille kolmesta tunnista. Mikä teitä vaivaa, eikö minun henkeni ole yhtä hyvin vaarassa? Hän kääntyi ympäri ja huusi sointuvalla äänellään, joka kuului yli koko telttarivin: Kuulkaa, te kaikki läsnäolevat — 200 dollaria sille miehelle, joka tulee mukaani kolmeksi ensi tunniksi.

— Te ette voi ottaa toisten asemien miehiä, Stanton, vastusti mr Green, joka oli suunniltaan. Hän saattaisi pettää teidät vahingoittamalla vaunua.

Nopeusajaja loi häneen halveksuvan katseen.

— Minua ei petä koneenkäyttäjäni, sanoi hän.

Kiihkeä kärsimättömyys vallitsi tungokseen asti täyttyneillä katsomoilla. Ajajien leiri kuohui, Merkuriusasema oli kaikkien huomion keskipisteenä. Mutta ei ainoakaan vapaaehtoinen ilmaantunut. Kone seisoi puhkuen paikallaan, se näytti täristessään tuntevan avuttomuutensa. Kello kädessä seisoi Stanton raivosta suunniltaan.

Samassa kuului yli kaiken melun palkintotuomarin kellon kiirehtivä ja kutsuva ääni.

— Neljä minuuttia läähötti apulaisjohtaja kokonaan epätoivoissaan.
Stanton…

Joku tuli juosten heidän luokseen ympärille kertyneen uteliaan joukon tehdessä hänelle tietä.

— Nouskaa koneeseen, huudahti uusi kirkas ääni. Nouskaa koneeseen; minä tulen mukaan.

— Jumalan kiitos pääsi Stantonilta juoksijan ehtiessä perille. Mutta tuohan on vain poika.

— Floyd, tervehti Green hermostuneesti. Menettekö te matkaan?

— Minä lähden, vakuutti Floyd kääntyessään kuljettajan puoleen. Saapunut oli solakka ja nuorekas olento, puettuna koneenkäyttäjän siniseen mekkoon, jonka hihat olivat käärityt ylös, niin että paljaat hennot käsivarret näkyivät. Lyhyeksileikatun, ruskean ja tyttömäisen pehmeän tukan koristama pää oli pystyssä, kun hän loi rehelliset, harmaat silmänsä Stantoniin?

— Tekö? Ettehän jaksaisi panna käyntiin tavallista vuokra-automobiiliä, jyrisi Stanton vimmoissaan ja pettyneenä. Tekö mukaani? Poikanen.

— Olen yhtä vanha kuin Singervaunun kuljettaja ja tuskin viittä vuotta teitä itseä nuorempi. Ja minä tunnen gasoliinivaunut perin pohjin. Luulen teidän olevan kylliksi voimakkaan panemaan vaununne käyntiin, jos minä en jaksa. Teillä on puoli minuuttia aikaa. Otatteko minut?

Stanton, joka sai vastauksen samassa äänilajissa, jota oli itse käyttänyt, veti kiihkeästi henkeään ja otti naamarinsa mieheltä, joka sitä piteli.

— Miksi ette pukeudu vaatteisiinne? tiuskasi hän raivoissaan. Ajatteletteko tulla mukaan noin. Jalat allenne siellä, te virattomat pelkurit, miksi ette tuo hänen pukuaan? Tahtoisiko joku soittaa tuomarineuvostolle, että minä tulen.

Riennettiin auttamaan, telefooni soi mielettömästi.

Jes Floyd on eräs tehtaamme uusista miehistä, riensi mr Green selittämään Stantonille tämän astuessa paikalleen. Hän on kerrassaan ihmeellinen, kun on kysymys gasoliinikoneista — hän tuntee ne sisältä ja ulkoa — hän pani aamulla kuntoon koneen, joka teillä on nyt.

Tuomarin kello läppäsi jälleen. Notkea kilpailupukuinen olento kiiti kuin nuoli teltasta, hyppäsi kapealle paikalleen kuljettajan viereen, ja Stantonin vaunu hypähti kohti radan sisäänkäytävää päästäen törähdyksen, johon katsomosta vastasi kiihkeät kättentaputukset.

— Seitsemän minuuttia, lausui kilpailujen ohjaaja, kun Merkuriusvaunu pyörähti riviin.

Stanton kohotti välinpitämättömästi hartioitaan. Mutta hänen koneenkäyttäjänsä kumartui eteenpäin vastustamattoman sydämellisesti naurahtaen.

— Älkää olko pahoillanne, pyysi hän. Me saavumme sen sijaan 7 minuuttia aikaisemmin perille kuin muut.

Hänen pilkallinen nuorekas äänensä kuului selvästi huikeassa melussa, jonka yksitoista mahtavaa konetta sai aikaan. Moisesta rohkeudesta sekä hämmästyneenä että harmissaan kääntyi Stanton häneen. Häneen tuijotti myöskin kilpailujen ohjaaja, valovirran valaistessa nuoren koneenkäyttäjän harmaita silmiä, jotka ilkkuivat lasisilmien takaa, punaista, naamarin alta hymyilevää suuta ja välkkyviä kiharoita, jotka tunkeutuivat esiin lakin alta. Kilpailujen ohjaajan vihainen katse suli vähitellen hymyilyksi.

— Istuessani täällä, olen se minä, joka puhun, lausui Stanton tiukasti ja painolla. Muistakaa se.

— Eikö teidän tarvitse joskus levätä? kysyi Floyd.

Stanton aukaisi suunsa, mutta sulki sen jälleen sanomatta mitään. Hänen tottuneet silmänsä tarkastelivat kilpailijoita, hän arvosteli heidän keskinäisiä voimasuhteitaan, heidän todennäköistä järjestystään ensi kierroksella ja miten hänen itsensä olisi järkevintä tehdä. Ripirintasin välkkyvät vaunujen valot häikäisivät ja ilmaa tukahuttivat koneista virtaavat gasoliini- ja asetyleenikaasut. Tuo kaikki oli hänelle yhtä tuttua kuin sahajauhojen haju ahkeralle sirkuksessa kävijälle tai väkevä, suolainen merituuli rannikkolaiselle. Vierasta oli hänelle vain vieressään istuva poika. Mieheksi näet ei hän tahtonut apulaistaan tunnustaa.

Kuului pistoolin kimakka laukaus, lippu laskeutui ja koko tuo kilpaileva, leiskuva joukko kiiti pyörä pyörän vieressä kohti ensimäistä matkaa, takertuneena taisteluun elämästä ja kuolemasta. Stanton unohti koneenkäyttäjänsä.

Tavallisuuden mukaan johti Merkuriusvaunu ensimäisen kierroksen. Sen nopeus oli tavaton ja sen ohjaaja käytti keinoja, joita varovaisemmat ohjaajat välttivät. Sen etäisyys kahdesta pahimmasta vastustajastaan ei ollut kumminkaan vaununkaan mittainen, kun se kilpailija kummallakin puolellaan sivuutti raivoisasti mieltymystään osoittavat katsomot. Sen edessä oli jälleen "kuolemankäänne". Nopealla liikkeellä sitasi Stanton lakkinsa liehuvat viilekkeet ja pyyhki tottunein käsin tomun lasisilmistään.

— Vainu kummallakin puolella, ja toinen koettaa ajaa ohi, lausui kirkas ääni hänelle. Lähinnä kaidetta ei ole tilaa.

Stanton murahti myöntäen. Hän pani merkille, että poika pystyi nousemaan seisaalleen kilpa-ajokoneessa ja huolehtimaan ohjaajastaan. Mutta sittenkin hän päätti ottaa lähinnä kaidetta olevan puolen.

Ja sen hän tekikin. Toisten kuljettajain vähentäessä vauhtiaan vaarallisessa käänteessä, laski Stanton samalla nopeudella ja anasti käänteen sisäpuolen. Katselijat hypähtivät ylös kauhusta kirkaisten; Merkuriusvaunu käännähti melkein kohtisuoraan sisintä aitausta kohti, liitesi ja kallistui kammottavasti kahden pyörän varaan, mutta kohosi jälleen mestarikäden ohjaamana ja kiiti eteenpäin sata jalkaa kilpailijoistaan.

Ihmiset hurrasivat ja huusivat, torvet soivat. Stantonin koneenkäyttäjä nousi ylös ja kumartui taaksepäin tarkastamaan takapyöriä.

— Te rasitatte kummirenkaita, kuiskasi hän ohjaajan korvaan.

Ensi kertaa huomasi Stanton, että Floyd sammalsi ollessaan kiihtynyt. Se olisi ehkä kuulostanut naiselliselta, jos ei ääni olisi pysynyt vähääkään värisemättä. Näin ollen…

Ensimmäisen tunnin kuluttua oli Merkuriusvaunu melkotavalla kilpailijoistaan edellä. Floydilla oli jälleen asiaa ohjaajalle.

— Mitä? kysyi Stanton, koettaen saada ääntään kuulumaan moottorin jyskyttäessä.

— Meidän täytyy ajaa radalta; sillä pelkään, ettei takapyörän sisärengas kestä enää moista hankausta.

Piirteet kovenivat Stantonin suun ympärillä.

— Sitäpä minä en tahdo, sanoi hän. Istuutukaa, sitä asiaa ette te ymmärrä.

— Sen minä ymmärrän.

Stanton ei katsonut hänen ansaitsevan vastausta, sillä juuri silloin hän sivuutti erään hitaampikulkuisen vaunun. Suostumalla moiseen menetettäisi koko voitettu aika. Takasin tultaessa kumartui Floyd jälleen eteenpäin.

— Onko tarkotuksenne hävitä ja tärvellä koneenne pelkästä tyhmyydestä? kysyi hän. Tämä on vallan teidän tapaistanne, Ralph Stanton. Te panette vaaralle alttiiksi renkaan rikkimenemisen ja samalla meidän murskaantumisemme voidaksenne säästää 5 minuuttia 24-tunnin kilpailussa. Te osaatte ajaa, mutta te ette tahdo käyttää tavallista, tervettä järkeänne.

Vimmoissaan hiljensi Stanton vauhtia ja käänsi veräjästä sen kohdalle saavuttaessa ulos ja ajoi suoraa asemalleen.

— Muuttakaa tuo rengas, käski hän esiin kiirehtineitä miehiä, hyppäsi itse alas ja meni apulaisjohtajan luo.

— Oletteko hankkineet minulle toisen koneenkäyttäjän. Tämä ei kelpaa.

— En, vastasi mr Green anteeksipyytävällä äänellä. Ohjaaja, joka vuorottelee kanssanne tahtoo pitää miehensä; ja siksi toiseksi ei mies itsekään ole halukas lähtemään kanssanne. Olen soittanut yhtiölle ja pyytänyt heitä hankkimaan koneenkäyttäjän ja lähettämään hänet tänne niin pian kuin suinkin. Hän katsahti joukkoon vaunun ympärillä, missä Floydin pronssipää välkkyi sähkövalossa hänen johtaessaan työtä. Mikä miestä vaivaa? Pelkoko?

— Ei, myönsi Stanton vastahakoisesti. Hävytön ja riidanhaluinen.

— No, mutta jos siinä on kaikki…

Stanton, joka oli ylenmäärin kiukuissaan, käänsi puhujalle selkänsä.

Kun Floyd työn valmistuttua hyppäsi paikalleen ohjaajan viereen, tarkasteli Stanton häntä silmälasiensa läpi.

— Jos te olette levoton ajoni ja järkeni suhteen, on parasta, että astutte alas, tiuskasi hän tuimasti, sillä minä ajan niinkuin parhaaksi katson ja aijon ottaa takaisin etumatkani.

— Miksi sitte tuhlaatte aikaa täällä? vastasi koneenkäyttäjä varsin kuivakiskoisesti.

Merkuriusvaunu syöksyi eteenpäin mielettömästi ohi telttojen ja ilmestyi radalle niinkuin loistava meteori. Käänteessä lisäsi Stanton vauhdin korkeimmilleen ja rupesi ajamaan — niinkuin parhaaksi katsoi.

Taajaan sulloutuneet katselijat seisoivat suurimman osan seuraavaa tuntia vuoroin osoittaen mieltymystään, vuoroin kauhuaan. Kilpailijat väistyivät käänteissä Merkuriusvaunun tieltä siitä lähtien, kun Alanvaunu oli koittanut anastaa itselleen sisätietä ja ruvennut liiteemään ja vain hiuskarvasta oli riippunut yhteentörmäys ja tuhoutuminen Stantonin vaunun kanssa.

Ei ollut tilaisuutta enempää kuin haluakaan keskusteluun noiden kahden välillä Merkuriusvaunussa. Floyd hoiti huolellisesti tehtävänsä, pumppasi öljyä, kuivasi keltaisen tomun ohjaajan lasisilmistä selventääkseen hänen näköään käänteissä ja piti silmällä renkaita ja toisia vaunuja. Mutta hän ei tehnyt ainoatakaan muistutusta seuralaisensa kuolemaa uhittelevaa menettelyä vastaan.

Aivan toisen tunnin lopulla kuului palkintotuomarin kellon varottava ääni.

— Se koskee meitä — lyhty on sammunut, huudahti koneenkäyttäjä tarkkaan konetta tutkittuaan.

Stanton puisti kärsimättömästi päätään ja ajoi varsin kylmäverisesti veräjän ohi sen sijaan, että olisi ajanut siitä ulos. Kun he toistamiseen suhahtivat tuomarilavan ohi, kaikui kello jälleen kauvan ja käskevästi.

— Aijotteko uhitella palkintotuomareja? sammalsi Floyd erittäin kohteliaalla äänellä.

Ohjaaja ei vastannut, ei edes vilkaissut, mutta tapa, millä hän veti henkeään ei kertonut mistään lempeistä tunteista. Seuraavalla kierroksella hän käänsi kumminkin veräjästä ja pysähytti hetkiseksi koneen lyhdyn sytyttämistä varten. Eräs mies, joka tunsi Stantonin tavalliset toivomukset toi hänelle vettä. Hän joi vähän ja työnsi sitte astian koneenkäyttäjälleen, mutta niin huolimattomasti, että osa sisältöä läiskähti vastaanottajan päälle.

— Siinä! sanoi hän lyhyesti

— Kiitos! Floyd otti sen vastaan ja joi radalle ajettaessa, paiskaten astian sitte maahan olkansa yli. Eräs sanomalehtireportteri otti sen vastaan ja istuutuen öljytynnyrin päälle kirjoitti kauniin kertomuksen koneenkäyttäjästä, josta riippui Merkuriusvaunun kilpailuun osanotto sekä siitä tavasta, millä Stanton osoitti kiitollisuuttaan hänelle.

Seuraava tunti kului rauhallisemmin. Ehkä Stantonkin oli siksi väsynyt, että malttoi ajaa varovaisemmin ehkä hän myöskin huomasi, ettei mikään vaunu voinut kestää moista menettelyä 24 tuntia. Mutta siitä huolimatta hän säilytti saavuttamansa etumatkan.

— Vaunu tulossa sisäänkäytävällä. Vaunu pysähtynyt käännöksessä, ilmoitteli Floyd aika ajoin. Muuten hoitelivat miehet äänettä tehtäviään.

— Antakaa merkki! komensi Stanton lopuksi aivan odottamatta heidän kiitäessään katsomoitten ja telttarivien välistä rataosaa. Floyd nousi seisomaan ja nostaen molemmat kätensä ylös antoi hän asemalla oleville miehille tiedon, että vaunu kohta ajaisi sinne. Seuraavalla kierroksella käänsi Stanton veräjästä ja ajoi Merkuriusyhtiön teltalle.

— Nouskaa vaunusta, käski hän, itsekin jättäen paikkansa.

Heidän kanssaan vuorottelevat miehet olivat valmiina täyttämään poistuvien paikat. Työmiehet häärivät koneen ympärillä, säiliöt täytettiin ja kaikki osat tarkastettiin, jonka jälkeen vaunu ajoi jälleen radalle.

Lopen väsyneinä ja jäsenet jäykkinä seisoivat ohjaaja ja koneenkäyttäjä hetkisen vastatusten heilahtelevien sähkölamppujen liehuvassa valossa. Viimein päästi Stanton naamarinsa, astui askeleen telttaa kohti, mutta kääntyikin uudelleen apulaisensa puoleen.

— Kolme tuntia on kulunut, sanoi hän tylysti. Minä oletan, että te nyt lähdette.

— Miksi sellaista oletatte? Ettekö enää tarvitse minua? kysyi Floyd pakotetun rauhallisesti.

— Tarjoukseni kesti ainoastaan kolme ensi tuntia. Te olette vapaa nostamaan rahanne mr Greeniltä ja jättämään minut.

Floyd päästi naamarinsa ja paljasti kalpeat kasvonsa.

— Minä ilmoittauduin kilpailun ajaksi tai niin pitkäksi aikaa, kun te minua tarvitsette, oikasi hän. Minä pysyn paikallani niin kauvan, kun te saatte toisen, josta te pidätte enemmän.

He tarkastelivat toisiaan.

— Menkää sitte lepäämään. Tuolla sisällä on kahvia, sanoi Stanton käännähtäen koroillaan ympäri.

Teltan ovella tapasi hän apulaisjohtajan, joka tuli riemuiten häntä vastaan.

— Olen saanut käsiini miehen teitä varten, Stanton, huudahti hän iloisella äänellä. Soitin pääkonttooriin ja kerroin, missä pulassa olimme, ja Jack Rupert, tehtaan koneitten tarkastaja tulee, tiedättehän hän, joka tavallisesti ottaa osaa kilpailuihin päällikön kanssa. Hän soitti, ettei hän tahtonut nähdä Merkuriusvaunua hävinneitten joukossa, mutta pyysi minua sanomaan teille, että hän peruuttaisi ensin henkivakuutuksensa, ettei häntä päästäisi syyttämään siitä, että hän on tehnyt itsemurhan perillistensä hyväksi. Hauska velikulta! Hän on täällä, ennenkuin ajatte jälleen radalle.

— Mitä hänellä täällä tehdään? kysyi Stanton, jos tapan koneenkäyttäjäni, tuhoan myöskin vaununi ja itseni — en tarvitse kahta miestä, ja minulla on jo yksi.

Mutta minusta tuntuu, että te sanoitte… alotti hämmästynyt mr Green.

— Erehdyin. Soittakaa Rupertille, että pidän Floydin. Nyt minun täytyy levätä hetkinen.

Ällistynyt apulaisjohtaja otti askeleen sivullepäin antaakseen toiselle tietä.

TOINEN LUKU

Nainen.

Pari tuntia myöhemmin tuli Stanton teltasta ja asteli hiljalleen sisäänkäytävälle. Kello oli nyt kaksi aamusella; musta avara kenttä ja sen yläpuolella oleva tumma tähdekäs taivaankansi muodostivat omituisen vastakohdan hohtavan valkealle radalle, jolla vaunut loistavina meteooreina lakkaamatta risteilivät ja kaikuivat silloin tällöin merkinantokellon katkaisemat ja lukuisten äänien synnyttämät mieltymyksenosoitukset. Koneista oli yksi mennyttä ajettuaan aitauksen läpi; nyt oli siellä vain kasa murtuneita ja vääntyneitä metalliosia, joita joukko miehiä turhaan koetti panna uudelleen kokoon, melkein saman kohtalon alaisina olivat tuhoutuneen vaunun ohjaaja ja koneenkäyttäjä valaistussa sairasteltassa. Toiset vaunut kulkivat asemilleen ja sieltä takaisin noutamassa öljyä, gasoliinia, kummirenkaita ja monia muita tarpeita, joita kilpa-ajokone lakkaamatta kaipaa. Stanton katseli Merkuriusvaunua ja lähti sitte tyytyväisenä yli radan katsomon alueelle.

Pitkin sementillä päällystetyn kävelypaikan viertä oli rivi automobiiliä, joiden omistajat mieluummin katselivat kilpailua vaunuistaan kuin taempana olevilta katsomoilta. Stanton kulki niiden ohi välttääkseen huomiota, jonka alaiseksi hän olisi joutunut kulkiessaan yli radan valaistun osan, missä hänet olisi vallan varmaan tunnettu. Hän oli matkalla parvekkeitten sisäpuolella olevaan ravintolaan.

Mutta mennessään erään suuren rivin päässä olevan auton ohi, astui sieltä muudan nainen ulos.

— Pyydän anteeksi, sanoi hän rauhallisesti ja arvokkaasti.

Anteeksipyyntö kuulosti käskyltä. Stanton pysähtyi.

— Madame? vastasi hän ihmeissään eikä juuri ihastuneena.

Nainen lähestyi häntä hitaasti silkkipuvun kahistessa ja omituisen hajuvedentuoksun levitessä ympärille. Hän oli verhottu automobiilihuntuun ja kirkkaitten valojen aikaansaamassa synkässä varjossa oli mahdoton erottaa hänestä muuta kuin, että hän oli nuori ja kookas.

— Näen puvustanne, että olette kilpailijoita, selitti hän. Ja koska saavuin vasta tunti sitte, olisin pyytänyt saada muutamia tietoja.

— Kyllä, olen ohjaaja, vastasi hän.

Nainen kääntyi tarkastamaan vaunuja, jotka kiitivät ohi kilpaillen johdosta.

— Kiitos. Voitteko sanoa minulle ohjaako Ralph Stanton nyt vaunuaan?

— Ei, vastasi Stanton, jonka mielenkiinto alkoi herätä. Mutta hän tarttuu ohjauspyörään puolen tunnin kuluttua.

— Niinkö? Olen kuullut niin paljon hänen uroteoistaan radalla, sanoi hän iloisesti naurahtaen, että tahtoisin varsin mielelläni nähdä muutaman sellaisen.

— Vai niin. Puolet ihmisistä saapuu tänne vain nähdäkseen, miten kilpailevat panevat henkensä alttiiksi. Väitetään, että toisen kuoleman näkeminen tuottaa suloista hermojännitystä.

— Tuskinpa siksi, epäili nainen. Mutta kun kerta tullaan automobiilikilpailuja katsomaan, tahtoisi sitä nähdä sentään jännittävämpää kuin tavallista huvi-ajoa ja tuollaista tuolla. Hän viittasi kädellään radalle ja kohotti pilkallisesti hartioitaan.

Stanton, jonka ilmeet pimeys salasi, tarkasteli näyttämöä,

— Merkuriusvaunu virkaatekevine ohjaajineen on johdossa, Duplexvaunu on mennyttä, joku sen putkista on tukkeutunut, ja Sternvaunu meni läpi aitauksen, luetteli hän. Toiset ajavat voittaakseen aikaa ja odottaen, että nopeimpia vaunuja kohtaisi joku onnettomuus. Nyt juuri ei kilpailu herätä mielenkiintoa. Mutta kumminkin kulkee jokainen noista sellaisella nopeudella, että tuhoutuminen olisi ehdoton, jos joku paikka joutuisi epäkuntoon. Stanton tunsi seuralaisensa kääntyessä jälleen hänen puoleensa, miten tämä katseli häntä tutkivasti. Mutta hänen ruumiinmukainen pellavapukunsa esti tuntemisen, varsinkin kun koetti estää nuttuun kiinnitetyn hopeaisen järjestysnumeron joutumasta valoon.

— Minun isäni on johtajana yhtiössä, joka valmistaa kummirenkaita, huomautti nainen välinpitämättömällä äänellä. Noita renkaita käytetään täällä muutamissa vaunuissa muun muassa Merkuriusvaunussa ja hän tahtoi nähdä, miten ne kestävät. Siksi me ajoimme tänne eräistä päivälliskutsuista, joilta emme voineet olla poissa. Te huomaatte, etten ole nähnyt kilpailusta paljoakaan. Minun täytyy myöntää, ettei tämä näytä juuri vaaralliselta ja että tunnen pettyneeni jonkun verran. Minä, taasen soi hänen kristallikirkas naurunsa, minä odotan paljon enemmän kuuluisalta Stantonilta; minä toivon saavani ihailla häntä oikein suuresti. Mutta minähän pidätän teitä, ja te olitte menossa täältä pois. Kiitos paljon kärsivällisyydestänne.

— Tuskinpa vielä täältä pois, koska 24-tunnin kilpailu ei ole 6-tuntia vanhempi, oikasi Stanton kuivasti. Minua ilahuttaa voidessani tehdä teille palveluksen.

Nainen vastasi Stantonin kumarrukseen; mutta kysäsi samalla.

— Minä olen miss Carlisle; tahtoisin mielelläni tietää, kuka on ollut minulle niin avulias.

— Nimeni on Stanton, vastasi tämä yhä jatkaen matkaansa.

Pimeän suojassa katsahti Stanton taaksensa. Nainen oli astunut askeleen eteenpäin keskelle valovirtaa. Huntu alas valuneena tuijotti hän siellä kiihkeästi kadonneen jälkeen. Hän ei saattanut olla 24 tai 25 vuotta vanhempi, vaaleiden kiharoiden ympäröimät kasvot olivat varmapiirteiset.

Floyd istui tuolilla teltan edessä jutellen muutamien miesten kanssa, kun Stanton palasi. Lepo oli elvyttänyt ja antanut väriä koneenkäyttäjälle; hän näytti todellakin hullunkurisen nuorelta ja huolettomalta. Hän hypähti koholle huomatessaan ohjaajan nyökkäävän hänelle.

— Joko on aika? kysyi hän silmät loistaen.

— Jo, vastasi Stanton ja kääntyen miesten puoleen komensi hän: Antakaa merkki vaunulle, että se ajaa tänne.

Kaikki nousivat jalkeille käskyä täyttämään; Floyd kiinnitti naamarinsa ja lakkinsa ja paulotti nahkasuojukset jalkoihinsa. Stantonin sonnustaessa itseään, saapui mr Green kiirehtien paikalle.

Stanton veti hihnan kiinni, vastaamatta mitään.

— Minä soitin konttooriin ja sanoin Rupertille, ettei hänen tarvitse tulla ja että me olemme saaneet uuden miehen.

— Ja hän?

— Hän vastasi "voi sitä pikkusta p—a".

Ohjaaja suoristautui täyteen pituuteensa katseen kovetessa.

‒ On paras, että ilmoitatte hänen osanottonsa Floydille, jolle se oli tarkotettukin, sanoi hän. Minua se ei liikuta. Jos yhtiö ei pidä ajostani, niin voihan se hankkia jonkun toisen; mutta niin kauan kun minä ohjaan vaunua, olen se minä eikä Rupert eikä Floyd eikä — joku toinen, joka määrää.

Varajohtajaa tukehdutti, mutta hän ei sanonut mitään. Hän ei voinut tietää, miksi Stanton katseli tuimin silmin katsomon edessä olevaa automobiiliriviä tai ketä hän tarkoitti sanoilla "joku toinen". Niin, hänhän oli taipumaton ja tuittupäinen ja itsepintainen — mutta hän oli kumminkin Stanton.

Merkuriusvaunu vyöryi asemalle, kaksi miestä kiipesi paikoiltaan alas ja säiliöitä täytettäessä syntyi hetkisen viivähdys. Stanton nousi koneelle moottoria koittelemaan ja samalla odottamaan säiliöitten täyttymistä.

— Odottakaa hiukkasen, että saan kaasuttajan kuntoon, pyysi automobiilin takana seisova Floyd. Näin yöllä tulee kylmempi. Kas tässä pudottamanne käsine.

Stanton sulki moottorin. Tuon hentosen olennon poikamainen miellyttäväisyys ja kirkas ääni ja hänen kohtelias käytöksensä herättivät Stantonissa omituisen tunteen ja saivat hänet häpeämään omaa epäkohteliaisuuttaan. "Voi sitä pikkuista p—a", kuiskasi ääni hänen sisällään, Floydin ojentaessa hänelle nahkakinnasta, laski tämä kätensä hänen olalleen.

— Ajatteko kanssani siksi, että tarvitsette rahoja niin kipeästi, että panette henkenne vaaraan, kysäsi Stanton töykeästi, vai siksikö, että luotatte ajotaitooni.

— Minä uskon teidän olevan kilparadan parhaan ohjaajan, tuli vakaa vastaus. Ja minä panen mieluummin henkeni teidän huomaavaisuuteenne kuin jonkun toisen taitamattomuuden varaan, jos tahdotte sen tietää. Minä olen vakuutettu, että te pystytte ohjaamaan kylliksi varmasti meidän kummankin puolesta.

Stantonin käsi päästi otteensa.

— Menkää panemaan kaasuttaja kuntoon. Niin, minä osaan ohjata — varmasti.

Jälleen katsahtivat nuo sinisen mustat silmät uhitellen katsomoon; hetkisen näytti siltä, että neiti Carlisleen toiveet nähdä Merkuriusvaunun uhka-ajoa eivät toteutuisi.

Mutta Merkuriusvaunu ei ollut kulkenut rataa vielä neljästäkään, kun Duplexvaunu jonka tukkeutunut putki viimeinkin oli saatu avatuksi, syöksyi radalle taitavimman kuljettajansa ohjaamana, joka oli päättänyt voittaa takaisin menetetyn ajan.

— Vaunu tulee, varoitti Floyd äkkiä.

Stanton nosti päänsä sekunttia liian myöhään, hänen vaarallisin
vastustajansa suhautti samassa ohi. Se oli liikaa; Floyd ja miss
Carlisle unohtuivat kumpikin, Stantonin ottaessa täyden vauhdin.
Merkuriusvaunu sähähti ja hypähti eteenpäin kuin säikähtänyt kissa.
Yksitoikkoinen ajanjakso oli mennyttä.

Merkuriusvaunu oli vain hitusen nopeampi, mutta Duplexvaunu ajoi sisäpuolella, ohjaajat taas eivät suuresti eronneet taitavuudessa vielä vähemmän uhkarohkeudessa. Hitaammat vaunut pysyttelivät varovaisesti syrjässä vaarallisten vastustajien kamppaillessa nopeusajossa. Kolmasti ajoi Stanton Duplexvaunua ympäri radan voittaen vähän joka kierroksella, kunnes vaunut kolmannella kierroksella kulkivat rinnakkain. Nyt vähää ennen aamunkoittoa vähiin supistunut katselijajoukko nousi ylös joka kerta kun kilpailijat rinnatusten kulkivat ohi osoittaen mieltymystään ja hurraten.

Mutta vähitellen kävi selville, että Stanton, joka oli ulkoreunalla, vähitellen mutta varmasti tunki vastustajaansa lähemmäksi radan keskustaa ympäröivää aitaa. Nähtävästi ei Duplexvaunu voinut ajanpitkään pitää puoliaan tätä liikettä vastaan, sen täytyi jossakin käänteessä jättäytyä jälkeen taikka törmätä yhteen Stantonin vaunun kanssa. Vaunut kulkivat niin lähekkäin, että pieninkin poikkeaminen tai vaunun liiteeminen syviksi syöpyneissä pyörän jäljissä olisi ollut samaa kuin armahtamaton kuolema. Verkkaan mutta säälimättä käytti Stanton hyväkseen vaarallista etuaan. Ratkaisevalla hetkellä kuuli hän hiljaista, riemukasta naurua.

— Tungetkaa hänet lähemmäksi, kuiskasi koneenkäyttäjän kiihkeä ääni hänen korvaansa. Me jätämme hänet ensi kierroksella, hän rupeaa jäämään. Tungetkaa hänet lähemmäksi.

Toverillinen voitonilo vaikutti Stantoniin ennen tuntemattomalla tavalla. He sivuuttivat katsomon ja nyt oli vaikein käänne edessä.

Se oli osaksi Stantonin maine, joka ratkaisi asian. Jos Duplexvaunu olisi pitänyt suuntansa, olisi Merkuriusvaunun täytynyt oman etunsa takia väistyä. Mutta ohjaaja tunsi Stantonin ja pelkäsi, että hän itsepäisesti pyrkimällä lähemmäksi aitaa voisi tuhota kummankin ja siihen vaaraan ei hän uskaltanut antautua. Kuului kuin pyssyn pamaus, kun moottori suljettiin, Duplexvaunun mieletön vauhti väheni, ja Stanton pyyhkäsi ohi juuri käänteessä, alkaen nyt johtaa.

Katselijat näyttivät tulleen hulluiksi. Floyd pumppasi öljyä. Stanton vilkasi ranteeseen yläpuolelle kinnasta kiinnitettyä kelloaan ja hiljensi vauhtia hiukkasen. Suunnitelma oli onnistunut, mutta ohjaaja tiesi, että se yhtähyvin olisi voinut tuottaa hänelle muistutuksen jopa kilpailusta erottamisenkin.

Kierrosten luku ilmoitustaululla kasvoi yhäti. Heikko valojuopa levisi yli taivaan ennustaen aamunkoittoa. Kello 4 räjähti Merkuriusvaunun rengas vallan odottamatta, vaunu käännähti päin aitaa, mutta jarrut lyötiin nopeasti kiinni. Stanton sanoi jotakin ja antoi vaununsa varovasti ontua asemalle, missä korjaajat jo olivat odottamassa.

Floyd kiipesi alas ahtaalta ja kovalta paikaltaan. Harmaassa aamuvalaistuksessa näkyi hänen öljyn ja tomun tahrimilla kasvoillaan väsymyksen ja jännityksen merkkejä. Stanton katseli ympärilleen etsien vesiastiaa, mutta joutuikin vastatusten olevan nöyrän ja ihastuksesta irvistelevän lähetin kanssa, jolla oli kädessään kimppu purppuran punaisia kukkia.

— Mitä? tiuskasi ohjaaja harmissaan. Mitä mieletöntä ilvettä tämä on.

— Mr Stantonille, sir, vastasi poika kunnioittaen.

Stanton, joka luuli tätä jonkun leikkisän kilpatoverinsa koirankuriksi, otti välinpitämättömästi kukat, mutta huomasi samalla valkean kortin, joka oli kiinnitetty nauhaan.

"Kiitos", luki hän. "Minulla ei ole laakeriseppelettä, siksi lähetän päivän sankarille kukat rinnaltani."

Lähettäjä oli ollut siksi ymmärtämätön taikka rohkea, että oli käyttänyt omaa korttiaan. Hänen nimensä Valene Atherton Carlisle oli painettuna ohuelle kortille.

Miss Carlisle oli luullut, että äskeinen villi kilpailu oli tapahtunut nimenomaan hänen tähtensä, ja että Stanton pelkästä hänen oikustaan oli pannut neljän ihmisen hengen niiden joukossa omansakin vaaralle alttiiksi.

Ylenkatseesta huudahtaen oli Stanton jo heittämäisillään kukat maahan, mutta ajatellen teon sopimattomuutta ja hyviä tapoja, hillitsi hän itsensä. Kämmekkäät kiertyivät pehmeästi hänen sormiensa ympärille; äkkiä hän huomasi, mikä suuremmoinen hävyttömyys piili tässä tytön menettelyssä, ja hän naurahti käheästi.

— Heitä nuo telttaan, Blake, pyysi hän ja sinkautti kukat eräälle miehelle. Ne tulevat kuihtumaan varsin pian.

Uusi rengas oli paikallaan. Kun Stanton kääntyi koneeseen päin revittyään kortin pieniin palasiin, huomasi hän Floydin katselevan itseään omituisella mielenkiinnolla.

Raaka, kostea sumu oli ruvennut vyörymään läheiseltä mereltä yli kentän. Aamunkoiton enteet katosivat, harmaa hämärä levisi kaikkialle, jopa pimitti valonheittäjien valaiseman radankin. Vaunut kulkivat siellä yhäti.

Yö oli ollut harvinaisen onnellinen. Ainoastaan yksi kone oli kokonaan tuhoutunut, vaikka tosin kolme oli luopunut kilpailusta. Kilpailujen virkailijat onnittelivat parasta kättä toisiansa, kun tapahtui toinen onnettomuus.

Sumu oli tiheytynyt, ja radalla oli käänteisiin muodostunut syvät raiteet. Merkuriusvaunun sivuuttaessa katsomoa, meni erään vaunun ohjauslaitos epäkuntoon, se tarttui jalansyvyiseen raiteeseen, kallistui ja puski lähimmän vaunun kanssa yhteen. Kahdesti vyörähti se ympäri, pirstautui hirmuisesti, mutta paiskasi samalla miehensä kauas sirpaleitten ulkopuolelle. Toinen vaunu jatkoi matkaansa nähtävästi vahingoittumattomana ja katosi sumuun. Kosteasta sumusta kuuluivat palkintotuomarien kellon läppäykset, ihmisten huutoja ja telefoonin soittoa sairasvaunuja kutsuttaessa. Stanton käänsi konetta, päästäkseen hylyksi käyneen vaunun ohi ja jatkoi matkaansa.

— Seisattakaa! kirkasi Floyd käskien. Seisattakaa, Stanton, seisattakaa!

Stanton lasketti edelleen, kiinnittämättä huomiotaan niinkuin hän luuli vasta-alkajan hermostuneeseen sääliin. Hänhän ei voinut auttaa tunnottomia radalla lojuvia miehiä, ja ensi silmäyksellä hän oli huomannut voivansa turvallisesti väistää onnettomuuden tähteet, niinkuin tapahtuikin.

— Seisattakaa! kaikui jälleen käsky, ja kun Stanton ainoastaan kärsimättömästi puisti päätänsä, kumartui koneenkäyttäjä nopeasti alas.

Moottori pysähtyi omituisella tavalla. Ennenkuin hämmästynyt ohjaaja oli päässyt asemasta selville, vyöryi vaunu eteenpäin vain oman vauhtinsa kuljettamana. Mekaanisesti tarttui hän jarruun ja kääntyi hämmästyksestä ja raivosta sanattomana toverinsa puoleen. Floyd oli kalmankalpea, mutta katsoi häntä lujasti silmiin.

— Tiedän, ehätti hän ennen myrskyn puhkeemista.

Teillä on oikeus ajaa minut pois vaunusta.

— Minä suljin kipinän sytyttäjän. Minulla ei ole mitään sanottavaa.
Mutta sumu kohosi ja minä näin, mitä on tuolla edessämme.

Mitä siellä sitte oli? Palkintotuomarikello soi hurjasti, ja pitkin rataa kuului, miten vaunut seisahtuivat. Viriävä tuuli työnsi syrjään sumuseinän ja paljasti toisen äskeisessä onnettomuudessa olleista vaunuista, joka liikkumattomana seisoi keskellä rataa. Yhteentörmäyksen jälkeen se oli vyörynyt pysähtymättä tänne saakka vaikka sen taka-akseli oli katkennut ja molemmat takajarrut olivat poissa. Miehet olivat yhä edelleen paikoillaan vahingoittumattomina.

Syntyi hetkisen hiljaisuus. Vältetty onnettomuus ei puolustanut koneenkäyttäjän omavaltaista tekoa, sen Floyd itsekin ymmärsi, sillä hän tiesi, että ohjaaja oli täysin oikeutettu menettelemään kerrassaan mielensä mukaan. Saa olla vain yksi luotsi yhdessä peräsimessä.

— Koska oletan, ettette pysty vääntämään 90-hevosvoimaista Merkuriusta käyntiin, on paras, että hoitelette vain gasoliinia ja kipinälaitetta, minun huolehtiessani käynnistä, ehdotti Stanton kuivasti. Ja — älkää tehkö sitä enää milloinkaan.

Hän astui alas ja meni vaunun etupuolelle, tarttui veiviin ja pani suuren moottorin käyntiin sellaisella voimalla, joka hämmästytti hintelää Floydia. Kun hän jälleen asettui paikalleen, sanoi Floyd: — Sitä en tee milloinkaan. Tuuli puisteli sumua yhä voimakkaammin, kullalta hohtavat sumusiekaleet välkkyivät taivaalla. Päivä valkeni.

KOLMAS LUKU

Loppuajo.

Aamu kääntyi vähitellen keskipäiväksi vaunujen yhä kiitäessä radalla. Väsyneet ohjaajat olivat hiljentäneet vauhtia, säästääkseen voimiaan ja koneitaan iltapäivää ja iltaa varten, jolloin katselijoita oli runsaammin. Kello 9 illalla kilpailujen oli määrä päättyä.

Merkuriusvaunun kulkema matka oli merkitty 90 (englannin) penikulmaa pitemmäksi kuin Duplexvaunun ja nämä molemmat olivat monta kymmentä penikulmaa edellä kilpailijoistaan. Kello 6 aamusella oli Stanton mennyt lepäämään. Kello 8 hän oli jälleen paikallaan ja pysyi ohjausrattaan vieressä aina yhteen asti. Voitto oli hänen, jos vaunu pysyi kunnossa; puolitoista tuntia, joka pitäisi uhrata korjaukseen, antaisi Duplexvaunulle kaikki hänen etunsa. Hän ei uskonut konetta apulaiselleen ja siksi hän oli säälimätön sekä itseään että koneenkäyttäjäänsä kohtaan.

Kello 1/2 2 lähetettiin kaikki vaunut pois radalta tunniksi, jolla aikaa joukko miehiä suurella kiireellä korjasi rataa. Paikka paikoin olivat vaunujen pyörät repineet radan niin, että se näytti kynnetyltä pellolta. Laitoksen aikana virtasi radalle katselijoita, täyttäen katsomon, tungeskellen jalkakäytävällä ja täyttäen automobiileillään sen sivut.

Kun kilpailijat kello 3 kutsuttiin uudelleen radalle, tarkasteli
Stanton terävästi koneenkäyttäjäänsä, ennenkuin he lähtivät liikkeelle.

— Minä olen ajatellut ohjata vaunua itse kilpailujen loppuun asti, ilmoitti hän äänellä, joka ei ollut epäystävällinen. Jos pelkäätte, ettette kestä 7 tuntia, niin sanokaa pois, ja minä annan hankkia jonkun, joka tulee sijaanne. Ne voivat hankkia tänne Rupertin Hudsonista kello neljäksi tai viideksi. Jos lähdette mukaan, täytyy teidän pysyä loppuun asti, vaikka minun sitte pitäisi sitoa teidät kiinni paikallenne. Ajan voittaakseni.

Floydin kalpeat posket punehtuivat harmista.

— Teidän ei tarvitse sitoa minua kiinni, vakuutti hän. Minä en lähde tieheni. Valmis käyntiin.

Stantonia ihan nauratti kumartuessaan koneensa yli.

— En tarkoittanut, että sitoisin teidät estääkseni teitä lähtemästä tiehenne, vaan estääkseni teitä pyörtyessänne vyörymästä alas, selitti hän. Mutta…

Vaunu hypähti eteenpäin, sisäkentältä oli radalle tullut märkää savea — ensi kierroksella liitesi raskas Lozellevaunu ja meni pohjoisen käänteen luona läpi aitauksen. Tämän jälkeen ei olisi mikään saattanut Stantonia jättämään konetta toisiin käsiin.

Tunti tunnin jälkeen kului. Torvisoittokunta soitti toisen jymisevän kappaleen toisensa perästä; katselijajoukot liikehtivät edestakaisin, sohisten, mieltymystään osoittaen ja hurraten.

Kun Merkuriusvaunu auringon laskiessa pistäytyi asemalle täyttämään säiliötään, ei kumpikaan jättänyt paikkaansa. Ilosta loistava Green vallan tuhlaamalla tuhlasi onnentoivotuksiaan Stantonille; hänen seurassaan oleva Merkuriusyhtiön johtaja, joka ennen itsekin oli ohjannut kilpa-ajovaunua, antoi Stantonille erikoisen tunnustuksensa. Stanton nojautui ohjauspyörään ja jutteli heidän kanssaan, kun hänen esimiehensä samassa viittasi Floydiin.

— Mikä teidän koneenkäyttäjäänne vaivaa, Stanton? kysyi hän.

Stanton, joka nyt vasta huomasi jonkun kevyesti painavan olkapäätään vastaan, kääntyi ympäri. Tästä hänen liikkeestään havahtui Floyd ja heidän katseensa yhtyivät.

— Ei mikään, vastasi ohjaaja lyhyesti toisen kysymykseen. Väsynyt ehkä; hän on tehnyt työtä. Kuten sanoitte…

Mutta kuva, jonka Stanton vilaukselta oli nähnyt, jäi hänen mieleensä; väsyneet, nuoret kasvot olkaansa vastassa, valvomisen uuvuttamissa silmissä, jotka yht'äkkiä kirkastuivat, tahdotonta harmia ja häpeää hetkellisestä heikkoudesta, joka aavistamatta oli hänet vallannut. Tämän jälkeen olisi Stanton mieluummin sitonut Floydin kiinni paikalleen, kuin solvaissut häntä, pyytämällä häntä luovuttamaan paikkansa jollekin toiselle.

— Valmis! huusi joku; työmiehet hajaantuivat kaikille tahoille, ja
Merkuriusvaunu lähti jälleen liikkeelle.

— Vaunu tulee, varoitti koneenkäyttäjä ajettaessa portista radalle
Duplex edessä.

Floyd oli jälleen itsensä, valpas ja kylmäverinen.

Vielä kerran sinkauttivat valonheittäjät säteitään yli radan, muuttaen sen hopeanauhaksi, joka luikerteli sysimustassa pimeydessä, mistä valaistut katsomot kohosivat. Nyt jo levitettiin sanomalehtiä, missä puhuttiin Stantonin tulevasta voitosta.

Stanton, joka nyt ajoi tasaista, varmaa vauhtia, pidättäytyen antautumasta kaksinkamppailuun nopeusajossa eikä liioin yrittäen muitakaan edellisen iltaisia huimuuksia, ohjasi vaununsa vastustamattomasti kohti varmaa tulosta, Kello 9 laskettiin lippu ja yleisön kiihkeästi riemuitessa ajoi Merkuriusvaunu radalta voittajana.

Vähää myöhemmin, kun voitonilo oli jonkun verran vaimentunut.
Merkuriuksen asemalla, meni Stanton kummirengaskasaa vasten nojaavan
Floydin luokse.

— Te olette työskennellyt kanssani 24 tuntia, sanoi hän muitta mutkitta. Mitä piditte siitä.

Floyd nosti rehellisesti harmaat silmänsä ja hymyili Stantonille iloisesti väsymyksestään huolimatta.

— Tahdotteko, että sanon sen — alkoi hän.

— Minähän olen sitä kysynyt.

— Minusta se oli rasittavaa. Mutta — toivoisin teidän pitäneen yhtäpaljon minusta kuin minä pidin teistä.

— Tarvitsen koneenkäyttäjän kilpailukauden loppuajaksi, selitti Stanton lyhyesti. Otatteko toimen vastaan.

Floyd suoristihe; huonosta valaistuksesta huolimatta saattoi nähdä, miten hän punastui.

— Ottaisitteko minut? Tekö?

— Ottaisin.

— Te ymmärrätte — oh, minä osaan hoitaa moottorin, ymmärrän työni — mutta taipaleella — tiedättehän, etten jaksa kiertää vaunua käyntiin enkä muuttaa rengasta yksinäni.

Stanton naurahti kuivasti.

Luulen olevani kylliksi vahva itse kiertääkseni vaununi käyntiin, sanoi hän. Te olette rohkea, pelkuri-raukasta en huoli. Teen teille tarjoukseni; hyväksykää tai hyljätkää se. Mutta muistakaa, että on hyvin todennäköistä, että taitan niskanne.

— Siihen vaaraan antaudun, vastasi Floyd vetäen syvästi henkeänsä ja ojentaen sitte toiselle pienen kätensä. Minä suostun.

Asia oli ratkaistu.

Vähän myöhemmin saavutti apulaisjohtaja Floydin, kun tämä näköjään vähän puhtaampana ja puettuna pitkään tomutakkiin oli matkalla asemalta.

— Kuulkaahan, Floyd. Stanton kertoo teidän ottavan osaa hänen kanssaan kilpailuihin.

— Aivan niin, sir.

Mr Green puisti huolestuneesti päätänsä. Te ette kestä hänen kanssaan, vakuutti hän. Ei kukaan sitä kestä. Hän, hän on — no niin, saatte itse nähdä. Mutta ettehän jätä meitä kiipeliin juuri ennen kilpailua? Me olemme ilmoittautuneet parin viikon perästä Massachusettiin kilpailuihin; tulettehan varmasti sinne huolimatta siitä, mitä Stanton siihen mennessä tekee.

— Tulen varmasti, sir. En jätä tietenkään ketään ilman laillista irtisanomista.

— Sanokaa itsenne irti hyvissä ajoin. Te ette kestä Stantonin kanssa.

Stanton oli parasta aikaa teltassa tarkastelemassa ilkkuvin katsein pöydältä löytämäänsä, tuoksuvilla viheriäisillä lehvillä täytettyä rasiaa. Tällä kertaa ei ollut mukana mitään korttia, mutta lehvät olivat laakerin. Ajatuksissaan hän näki lipun, joka oli tullut kämmekän kukkien mukana sirosti painettuine sanoineen: Valerie Atherton Carlisle. Pitiköhän tyttö häntä salonkileijonana, kysyi hän itseltään pilkallisesti. Taikka mitä hän tahtoi? Jotakin hän tietenkin tahtoi häneltä. Ehkä vain huvia. Hän ei ollut varttunut mieheksi New-Yorkissa oppimatta tietämään, että vissien piirien miehet ja naiset katsoivat voivansa suurien rikkauksiensa nojalla asettua sovinnaisten tapojen yläpuolelle ja etsiä ajanvietettä tilaisuuksien mukaan. Ottaisiko hän tuohon leikkiin osaa, johon häntä pyydettiin, taikka kieltäytyisikö? Maksaisiko se vaivaa? Hän oli perin väsynyt, mutta sittenkin hän yhä vain tuijotti laakereihin.

— Te ette kestä Stantonin kanssa, varoitti mr Green hyvästiksi Floydia.

Koneenkäyttäjä nauroi.

NELJÄS LUKU

Matka Massachusettiin.

Stanton ja Floyd eivät tavanneet toisiaan kahteen viikkoon. Heidän elämän polkunsa kulkivat yhdensuuntaisesti vain silloin, kun oli kilpailu kyseessä. Merkuriusvaunu oli palautettu tehtaaseen perin pohjin korjattavaksi 24-tunnin kilpailun aikaansaamista vammoista, ja Stantonille oli yhtä vähän pälkähtänyt päähän käydä katsomassa konetta kuin sen käyttäjääkään. Muutamat ohjaajat kiintyvät hyvästi vaunuihinsa, vaalivat niitä rakkaudella ja mustasukkaisesti; hän ei sitä tehnyt, sillä sellaiseksi hän oli liiaksi käytännöllinen luonne.

Vasta aamulla asemalla, kun oltiin matkalla Massachusettiin, tapasi Stanton koneenkäyttäjänsä ensi kerran Beach radan voiton jälkeen. Floyd istui odotussalissa lukien jotain aikakauskirjaa; harmaassa puvussaan ja pitkässä päällystakissaan, kiharainen pää kallistuneena lehden yli, näytti hän ujolta ja kauniilta kahdeksantoista vuotiaalta pojalta, ehkä vielä vähän tyttömäiseltäkin. Stantonin mieleen juolahti vaarallinen taistelu Duplexvaunun kanssa ja huuto: "Tungetkaa hänet lähemmäksi! Hän alkaa jäädä! Tungetkaa hänet lähemmäksi". Huulet hymyn väreessä hän meni lukijan luokse.

— Hyvää huomenta, tervehti hän. Floyd katsahti ylös, nousi seisaalleen huudahtaen ja ojensi kätensä, punastuen samalla niinkuin tyttö.

— Hyvää huomenta; en huomannut teidän tulevan, vastasi hän.

— Ette, tehän luitte. Te olette lähdössä…

— Lowelliin. Vaunu on junassa, kuten tiedätte.

— Sitä en tiennyt, oikasi Stanton välinpitämättömästi. Hän tarkasteli toveriaan omituisella mielenkiinnolla, koetti etsiä syytä hänen harvinaiseen vetovoimaansa ja siihen, että hän, Stanton, iloitsi tavatessaan hänet; hän, joka poiketen useimmista miehistä, ei ollut milloinkaan solminnut ystävyyttä kenenkään kanssa.

Floyd nauroi iloisesti.

— Mutta minäpäs sen tiedän. Meillä on ollut koko viikko työtä koneesta, ja nyt se käy niinkuin kello. Te ette moista huolehdi — eikä teidän tarvitsekaan, luulen ma; se kuuluu meidän tehtäviimme. Mutta jos otatte sen huomenna radalle, niin saatte nähdä.

Yht'äkkiä Stanton keksi, miksi Floyd erosi kaikista muista koneenkäyttäjistä niin suuresti, ja asiaa lähemmin punnitsematta, lausui hän ajatuksensa julki.

— Te kuulutte toiseen luokkaan, Floyd, sanoi hän. Te ette ole työmies ettekä työmiehen jälkeläinen.

Floyd hätkähti, mutta hymyili avoimesti kohdatessaan Stantonin tutkivan katseen.

— Ette tekään, vastasi hän. Ei siksi, että se merkitsisi vähintäkään, mutta me emme ole sellaisia. Minä en kysy teiltä, miksi te teette työtä käsillänne ettekä päällänne ja minä toivon, ettette tekään sitä minulta kysy. Kenen mieltä se kiinnittäisi?

— Ei kenenkään, myönsi Stanton kuivasti. Mutta minä voin sanoa teille, että minä teen tätä ansaitakseni rahoja ja ansaitakseni niitä hyvin pian ja että minä mieluummin taitan niskani kuin elän köyhyydessä. Junamme lähtee; tulkaa mukaan.

— Minun toivotaan matkustavan mr Greenin seurassa, huomautti Floyd, sulkiessaan kirjansa. Hän on näet levoton ja pelkää rohkeuteni katoavan ja että livistän tieheni.

Mutta se ei ollut juuri tuo seikka, joka saattoi Merkuriusyhtiön apulaisjohtajan levottomaksi, ja tuliluontoinen Stanton ehkä sen huomasikin, sillä hän sanoi:

— Olen varma, ettei rohkeutenne petä, kun ei sitä tekisi vain teidän kärsivällisyytenne.

— Kärsivällisyyttä sanotaan naiselliseksi avuksi, vastasi Floyd, ja minä koetan totutella sellaiseen.

Stanton naurahti.

— Siinä tapauksessa minä en anna teille paljoakaan menestymisen toiveita. Jos minä kerran tapaan sellaisen naisen, joka tahtoo ajaa kanssani teidän laillanne, niin minä — — — menen naimisiin hänen kanssaan.

— Oh ettepä, sitä ette tee, vastasi toinen etsien taskuistaan kinnastaan. Te menette naimisiin jonkun hienoston naisen kanssa, joka pyörtyy, kun te nostatte vauhdin yli 8 penikulmaa tunnissa. Ja sitte te lakkaatte kilpailemasta ja Merkuriusyhtiö menettää teidät, ja kaikki kilpailevat yhtiöt riemuitsevat.

— Siitä oli pitkä aika, kun joku oli tahtonut laskea leikkiä hänen kanssansa, hammastelua lukuun ottamatta, niin että hän pelkästä ihmetyksestä kävi sanattomaksi. Mutta sitä seurasi toveruuden lämmin tunne. Oli aivan kun hän olisi asunut yksinäisessä, hiljaisessa huoneessa ja joku olisi ihan odottamatta avannut oven ja astunut sisään. —

— Minulla on kiire, sai hän ainoastaan sanotuksi, mutta äänessä ei ollut vähintäkään moitetta.

He menivät odotussalin kautta asemasillalle ja olivat jo aivan junan luona, kun Floyd pysähtyi.

— Joku huutaa teitä, sanoi hän. Stanton katsoi taakseen ja näki siellä hengästyneen, mustiin puetun nuoren naisen.

— Emäntäni pyytää teitä odottamaan, sir, selitti hän.

— Emäntänne?

Hän astui syrjään ja Stanton näki pitkän vaaleatukkaisen tytön vaaleanruskeassa automobiilipuvussa, iloisesti hymyillen tulevan heidän luoksensa.

— Miss Carlisle, sir, lausui palvelustyttö.

— Teidän ei tarvitse poistua, sanoi Stanton, nähdessään, että Floyd aikoi jatkaa matkaansa.

Floyd jäi sanaa sanomatta paikalleen. Palvelustyttö vetäytyi kunnioittaen muutaman askeleen taaksepäin, emäntänsä saapuessa.

— Onpa somaa nähdä gasoliinimies tällaisella paikalla, tervehti Valerie Carlisle arvokkaalla, rauhallisella äänellään. Mikä teidät on pakottanut turvautumaan niin proosalliseen kulkuvälineeseen kuin junaan?

— Olen menossa Massachusettiin, vastasi Stanton yhtä rauhallisesti.

Nainen käyttäytyi niinkuin olisi tavannut vanhan tutun, ja ojensi tyynesti nahkahansikkaisen kätensä. Ei kukaan olisi osannut arvata, että heidän tuttavuutensa oli niin perin mitätön.

— Massachusettiinko? Mutta sinne mekin aijomme! Tai ainakin me olimme suunnitelleet ajaa automobiilillamme maatilallemme, kun ohjaajamme sairastui ankarasti parikymmentä minuuttia sitte. Nyt on meidänkin matkustettava junalla, luulen… hän pysähtyi keskellä lausetta katsahtaen Floydiin kysyvästi.

— Miss Carlisle, mr Floyd, jonka näitte vieressäni monen tunnin ajan
Beachin kilpailuissa, esitteli Stanton.

Hänen kasvonsa kirkastuivat äkkiä, olisi melkein luullut, että se tapahtui helpotuksesta.

— Koneenkäyttäjännekö? Onko se mahdollista. Aijotteko tekin Lowelliin, mr Floyd?

— Aijon, koska työni minua siellä odottaa, vastasi Floyd lyhyesti ja hymyilemättä. Oli selvää, että hän ja miss Carlisle tunsivat vastenmielisyyttä toisiaan kohtaan heti ensi näkemästä.

Nainen kääntyi hänestä välinpitämättömästi.

— Mr Stanton, aijon tehdä teille itsekkään pyynnön. Tilamme sijaitsee noin 75 penikulmaa New-Yorkin ulkopuolella; ettekö tahtoisi koitella meidän uutta automobiiliamme ja suoda minulle sitä kunniaa, että saisin teidät ohjaajakseni sinne? Te voisitte jatkaa matkaa Lowelliin meidän kanssamme huomenaamulla aikaseen, taikka, jos pitäisitte parempana, jatkaa matkaanne junalla tänäpänä Iltapäivällä.

Stanton katseli häntä hämmästyneenä. Vielä kerran hän kysyi itseltään, mitä hän mahtoi toivoa häneltä.

— Kiitän, mutta minä olen ryhtynyt jo toimenpiteisiin matkustaakseni tällä junalla, kielsi hän.

— Eikö niitä käy peruuttaminen?

— Ei, miss Carlisle.

Nainen kumarsi. Hän oli melkein kauniimpi kuin silloin yöllä, kun Stanton oli nähnyt hänet vain vilahdukselta. Hänen piirteensä olivat puhtaat ja ylhäiset, niiden ainoa vika oli kylmyys.

— Minä en tietenkään voi olla tungetteleva, vastasi hän hetkisen kuluttua. Mutta seuratkaa minua odotussaliin, minulla on teille puhuttavaa.

— Junani, alkoi Stanton.

— On myöskin minun junani, koska ette tahdo ohjata automobiiliani.
Meillä on hyvää aikaa, kysyin äsken junailijalta.

Floyd kumarsi ja astui junaan, jättäen toiset.

— Olisin kysellyt teiltä kilpailuista, sanoi miss Carlisle, kun he olivat asemasillan toisessa päässä.

Lause jäi kesken. Kuului käsky, koneen puhkuminen sekaantui jännittyneitten vaununkytkinten kolinaan ja Lowellin pikajuna ajoi asemalta. Stanton käännähti ympäri huudahtaen; koettaa ehtiä junaan olisi ollut hyödytöntä.

— Mikä kova onni! mumisi miss Carlisle, työntäessään sivuun harsonsa.
Miten julman tuhmaa junailijan puolelta!

Stanton kääntyi otsa rypyssä pois vyöryvästä junasta huolestuneeseen tyttöön. Hetkisen oli hän vakuutettu, että tyttö oli sen tehnyt tahallaan edeltäpäin laaditun suunnitelman mukaan. Mutta ajatellen hänen kasvatustaan, hänen isänsä korkeata yhteiskunnallista asemaa, muutti hän mielensä.

Koska minä olen syypää teidän ja itsenikin junasta jäämiseen, voin vain uudistaa ehdotukseni, lausui hän, kun Stanton yhä vaikeni. Miksi ette tekisi isälleni ja minulle seuraa automobiilissamme? Sehän on vain kolmen neljän tunnin matka, ja tehän olisitte silloin paljon lähempänä Lowellia. On ikävää, kun ohjaajamme sairastui, ja minun pitää pyytää teitä ajamaan. Tietysti, jos te pelkäätte väsyttävänne itseänne huomisiin kilpailuihin…

Stanton aikoi sanoa jotakin, mutta nykäytti vain olkapäätään. Asioitten näin ollessa, miksipä ei?

— Kiitos, myöntyi hän. Enpä luule, että 75 penikulman ajo tekee minulle haittaa.

— Te lähdette mukaan? Hänen silmänsä loistivat. Ottakaamme selko isästäni ja automobiilista. Se on kumminkin vaunu, joka on arvoisenne — Merkuriusvaunua parempi, luulen.

— Ulkomaalainenko?

— Ei, Atalanta 6. Martha, etsi isä asemalta ja pyydä häntä tulemaan automobiilille.

He menivät muuatta sivukäytävää pitkin meluisalle ja päivänpaisteiselle
New-Yorkin kadulle.

— Eikö se ole hyvin konstrueerattu? kysyi hän. Se on mainio kilpa-ajoradalle — senhän näette. Eikö se ole kaunis?

Hän puhui innokkaasti, eloisammin kuin mitä häneltä olisi osannut odottaa. Stanton katseli välinpitämättömästi tuota suurta nahanväristä automobiiliä, joka oli jalkakäytävän vieressä.

— Se on kelpo vaunu, myönsi hän; itsekseen hän piti sitä sekä liian korkeana että painavana.

— Vaan sitä? Sanotteko te ainoastaan "kelpo vaunu"? Mutta odottakaahan, te ette ole vielä ajanut sillä. Kun isä saapuu, lähdemme matkaan.

Mr Carlisle saapui. Hän oli laiha, hermostunut herrasmies, lasisilmät roomalaisella nenällään, jolta ne yhtämittaa tahtoivat valua alas. Hän ja Stanton olivat tavanneet toisensa kerran Merkuriusyhtiön konttoorissa, missä toinen oli päättänyt kummirenkaitten hankinnan, toinen tehnyt sopimuksen seuraavaksi ajokaudeksi. He tunsivat toisensa jälleen, kun miss Carlisle lyhyesti selitti, mitä oli tapahtunut.

— Erittäin merkillinen sattuma, huomautti hänen isänsä. Teitte todellakin ystävällisesti mr Stanton. Rautatieläiset ovat huolimattomia. Valerie…

Noudattamatta isänsä viittausta astua automobiiliin, lausui miss
Carlisle:

— Minä ajan mr Stantonin vieressä. Tahtoisin kerran nähdä oikein läheltä, miten taituri ohjaa.

— Niinkö? tuumi Stanton; äkkiä heräsi hänessä taasen vakaumus, että nainen oli menetellyt harkinnan mukaan. Tahtoiko hän saada kilpa-ajajan ohjaajakseen? Oivallista! Hän hypähti paikalleen.

Siihen asti, kun he pääsivät kaupungin ulkopuolelle, ajoi hän asetusten mukaisella vauhdilla. Mutta tullin ulkopuolelle päästäissä, pysähytti hän koneen, otti päällystakin taskusta lasisilmät ja antoi hattunsa mr Carlislen huostaan.

— On ikävää, ettei minulla ollut aikaa muuttaa päälleni moottoripukua, sanoi hän vähän liiankin ystävällisellä äänellä. Mutta saamme tulla toimeen näinkin.

Seuraavat 10 penikulmaa pakeni 10 minuutissa, Sillä tie oli tasainen. Senjälkeen nopeus jonkun verran huonompien teitten ja kylien takia väheni. Se oli huikeata menoa, automobiili halkaisi ilmaa niinkuin lintu, ilmavirta kohisi ympärillä pyörremyrskynä ja sähkötorvi ulvoi lakkaamatta.

Valerie Carlisle kärsi todellisia tuskia, istuessaan paikallaan kalpeana, ja silmät melkein aina suljettuina. Mutta hän, joka oli tottunut aina saamaan kaikki mieltänsä myöden, ei tehnyt pienintäkään vastaväitettä, vaikka häneltä pari kertaa pääsi heikko huudahdus, kun vaara näytti olevan vallan ilmeinen. Stanton huomasi sen, Ja teki arveluitaan sen johdosta, ohjatessaan vaunua.

— Eikö tämä ole vaarallista? sai mr Carlisle lausutuksi.

— Ei, jos ei mikään paikka petä, huusi Stanton, laskiessaan vastaantulevan heinäkuorman ohi.

He tulivat perille kahdessa tunnissa 10 minuutissa. Kun he olivat päässeet kylään ja vauhti väheni 15 penikulmaan tunnissa, veti mr Carlisle henkeään ja korjasi lasisilmänsä paikalleen. Hänen tyttärensä päästi irti penkin reunasta, korjasi vapisevin käsin hattuaan ja harsoaan ja pyyhki nenäliinalla kuivia huuliansa.

— Mitä pidätte vaunusta? kysyi hän.

Stanton katsahti häneen melkein säälien.

— Jos vastaan suoraan, niin ei se ole yhtä kevyesti ohjattava kuin Merkuriusvaunu, sanoi Stanton. Se on hiukan raskas ja jäykkä. Mutta hieno kone se on, ja ettehän kait aijo ottaa osaa sillä kilpailuihin.

— En, minä en tietenkään ole ajatellut kilpailuihin osanottoa sillä, myönsi hän hitaasti kääntäen kasvonsa pois hänestä.

Stanton, joka, lukuunottamatta keltaisia tomujuovia hiuksissa, oli yhtä hieno kuin lähdettäessä New-Yorkin asemalta, kumartui taaksepäin ottaakseen hattunsa ja kyselläkseen tietä. Kun hän jälleen rupesi molemmin käsin ja eteenpäin kääntyneenä ohjaamaan vaunua, oli miss Carlisle jo päässyt kokonaan ennalleen.

— Apropos, kilpailut, enhän ole kiittänyt teitä tuosta illasta, lausui hän niin matalalla äänellä, etteivät takanaistujat sitä kuulleet. En ole milloinkaan kokenut mitään sellaista kuin silloin, kun näin teidät radalla, — pelkään, että te saatoitte minut rikkomaan hyviä tapoja vastaan. Ja tieto, että minullakin oli osani teidän hämmästyttävään urotekoonne…

Stanton päästi ilmoille huonon tuulensa.

Sitä edesvastuuta teidän ei olisi tarvinnut tuntea. Minun urotekoni niinkuin te suvaitsette sitä nimittää, riippui yksinomaan minusta. Minä ajan vain omia tarkotusperiäni silmällä pitäen.

Tyttö ymmärsi Stantonin heti.

— Te tarkotatte, ettette ryhtynyt kilpasille Duplexvaunun kanssa näyttääksenne minulle kuulua ajotaitoanne.

Stanton pysähdytti automobiilin, päästäkseen raitiovaunun ohi.

— Minulla oli koneenkäyttäjäni vieressäni, ja Duplexvaunussakin oli kaksi miestä, kuului hänen tyly vastauksensa. Minulla ei ole tapana huvitella ihmishengillä.

Vastaus oli vallan Stantonin tapainen. Ennen vastaustaan, kumartui miss Carlisle nostamaan tomutakkiaan, joka oli valunut alas. Yht'äkkiä hän päästi huudahduksen moottorin samalla pysähtyessä.

— Voi, miten harmillista! Takki tarttui sulkijaan ja pani sen toimimaan.

— Se ei tee mitään, vakuutti Stanton kumartuessaan irrottamaan takkia, jonka jälkeen hän hyppäsi alas kiertämään konetta jälleen käyntiin.

Sen saman hän oli tehnyt Floydille pariviikkoa sitte vaikka vaunu silloin pysähdytettiin tarkotuksella. Tuon tapauksen muistoihin vaipuneena ja kokonaan unohtaen nykyisyyden hän kumartui alas tarttuakseen kiinni kampiin. Alkaessaan juuri pyörittää sitä, huomasi hän Valerie Carlislen nojautuvan ohjauskehrää vasten.

— Odottakaa! huudahti tyttö sekunttia liian myöhäseen.

Terävä paukahdus kuului moottorista, ja kampi ryöstäytyi rajusti Stantonin kädestä. Nopeasti kiskasemalla kätensä pois, pelasti hän ranteensa murtumasta. Mutta iskua hän ei voinut kokonaan välttää, silmänräpäyksessä kävi käsi tunnottomaksi ja retkahti alas pitkin hänen sivuaan.

— Te jätitte kipinälaitteen auki, huudahti miss Carlisle kalpeana ja kauhuissaan. Minä koetin sulkea sen, mutta te olitte ehtinyt jo veivaamaan. Vahingoittuiko kätenne?

Mr Carlisle oli kohonnut ylös, ihmiset pysähtyivät jalkakäytävällä, mutta Stanton seisoi yhä vain paikallaan tuijottaen tyttöön. Hän, automobiilin erikoistuntija ja kilpa-ajaja, oli avannut kipinälaitteen ja mennyt sitte pyörittämään moottoria käyntiin! Hänen järkensä nousi kapinaan. Mutta miten sen toisinkaan selitti?

— Vahingoittuiko kätenne? Miten saatoinkaan olla niin tyhmä, etten hoitanut viittaani ja pysähytin moottorin?

Stanton tointui nopeasti.

— Ei, ei, se ei ole yhtään mitään, miss Carlisle.

Minua ei sattunut, vakuutti hän.

Mutta siitä huolimatta hän pani koneen käyntiin vasemmalla kädellään, tytön katsellessa häntä puoleksi suljetuin silmin.

Ei ollut enää pitkältä Carlislen maatilalle. Stanton torjui kaikki pyynnöt jäädä sinne vieläpä poiketa sisällekin, sillä hän oli päättänyt lujasti jatkaa matkaansa Lowelliin ensimmäisellä junalla.

Mekin olemme siellä huomenna, ilmoitti miss Carlisle hänelle hyvästiä jättäessään. Minun mieleni on niin paha, ettette voi käyttää käsivarttanne.

— Ymmärrättehän, että käytän sitä ohjaamiseen Ja vauhdin muuttamiseen, vastasi Stanton hänelle.

— Aivan niin, mutta ette kaiketi voi ottaa huomenna osaa kilpailuihin, kun kätenne ei ole terve.

Sekö asia häntä huolestutti? Pelko, ettei Stanton olisi mukana ja että häneltä menisi hukkaan jännitys nähdä tämä kuoleman partaalla? Tytön kauneus pimeni hänen silmissään niinkuin sammunut liekki.

— Minä otan osaa kilpailuihin, virkkoi hän lyhyesti.

Omituisin tuntein kulki hän pitkin kylän katua; äkkiä hänelle tuli kiihkeä halu tavata Floyd. Hän oli väsynyt, väsynyt ihan inhoon saakka sellaisiin naisiin, joiden edustajana oli Valerie Carlisle. Hän olisi tahtonut etsiä koneenkäyttäjänsä ja kuulla hänen miehekkääseen, avonaiseen tapaansa puhuvan tervettä järkeä.

Mutta hän ei tehnyt tietysti mitään sellaista. Kun hän saapui Lowelliin, meni hän suoraan lääkärille parannuttamaan nyrjähtynyttä rannettaan.

VIIDES LUKU

Valmistuksia.

Kun Stanton tuli radalle seuraavana aamuna, istui Floyd aidalla korjauspajan edustalla ja jutteli iloisesti parin hyväntahtoisen kilpailevan ohjaajan kanssa. Hän nauroi, samaten hänen toverinsa. Puettuna moitteettomaan kilpailupukuun, pää taaksepäin heitettynä ja harmaat silmät ilosta loistaen, muistutti Floyd pojaksi puettua suloista, näyttelijätärtä.

Stanton pysähtyi varjoon joukkoa katselemaan. Vai niin, Floyd tunsi toiset miehet ja he pitivät hänestä. Siitä hän ei ollut tietänyt, hän oli luullut, että hänen koneenkäyttäjänsä olisi ollut yhtä yksinäinen kuin hän itsekin. Melussa, joka lähti korjattavista ja radalla ajeltavista vaunuista kuuli hän vain huonosti puheen, mutta naurukuurot kuuluivat sitä selvemmin, ja lopuksi hän näki Duplexvaunun Yrjön ystävällisesti taputtavan Floydia olalle.

— Minä tulen hautajaisiisi, kuului suuren, hyväntahtoisen ohjaajan hyvästijättö. Sinä olet liian hyvä tähän maailmaan.

Floydin vastausta ei kuullut, mutta kun hän heitti veitikkamaisesti hymyillen lentosuukon puhujalle, kajahti remuava nauru. Ensi kertaa eläissään tunsi Stanton kateutta. Hän ei kadehtinut loistavaa miss Valerie Carlislea eikä ainoankaan kilpailijansa mainetta, vaan omaa hentosta koneenkäyttäjäänsä.

Joukko, joka jo teki lähtöä, hajaantui Stantonin saapuessa. Vain nyökäten heidän tervehdyksiinsä ei hän muuten ollut huomaavinaan muita kuin Floydin, jonka eteen hän seisahtui.

— Teillä ei näytä olevan mitään tehtävää. Onko kone kunnossa? ärähti hän pilkallisimmalla äänellään.

Floyd kiipesi alas aidalta varsin hämmästyneenä.

— Kaikki on kunnossa, vastasi hän ansaitsemattomaan nuhteeseen.

— Ottakaa se sitte ulos.

Ympärillä olevat miehet katselivat toisiaan merkitsevin katsein.

— Onneksi olkoon, Floyd, toivotti muuan solakka italialainen, joka maineeltaan oli Stantonin vertainen ohjaajana, ja lähti pois.

Merkuriusvaunu oli jo ulkona. Kun Stanton oli asettunut paikalleen, alkoi eräs tehtaan miehistä pyörittää sitä käyntiin. Floyd oli niinikään asettumassa paikalleen, kun hänen katseensa osui ohjaajan sidottuun ranteeseen.

— Mitä nyt? kysäsi Stanton toisen huudahtaessa.

— Te olette satuttanut kätenne?

— Pikku juttu. Kiersin eilen käyntiin Atlanta kuutosta kipinälaitteen ollessa auki.

Koneenkäyttäjä pysähtyi toinen jalka vaunua vastassa ja katsahti häneen.

— Panin kipinälaitteen toimimaan ja menin sitte kiertämään ja nyrjähytin ranteeni, toisti Stanton laajemmin.

Floyd tarkasteli häntä ensiksi käsittämättä, mutta sitte hän hymyili veitikan loistaessa silmäkulmasta ja astui vaunuun.

— Minullahan ei ollut mitään oikeutta kysyä, sanoi hän. Pyydän anteeksi. Uteliaat ihmiset saavat tyytyä siihen, että heistä tehdään pilaa.

Floyd luuli, että hänen kysymyksensä oli torjuttu ilmeisellä valheella, niinkuin joskus tehdään liiaksi kyseleville lapsille, niin mahdottomana hän piti sellaista huolimattomuutta. Ja Stanton antoikin hänen jäädä siihen luuloon.

Tosiasiaksi se kumminkin jäi.

Tuo pieni välikohtaus oli kumminkin puhdistanut ilman ja palauttanut
hyvän keskinäisen ymmärryksen. He ajoivat radalle, päivän työ alkoi.
Stanton sai olla ensikerran mukana moottorinsa virittämisessä, kuten
Floyd sitä kutsui.

— Oletteko päässyt korkeimpaan vauhtiin? luikkasi koneenkäyttäjä, ensimmäistä suoraa sivua ajettaessa.

Stanton, joka oli täydessä puuhassa ainoastaan nyökkäsi; nopeusmittari osoitti 84 penikulmaa tunnissa.

— Seisattakaa, sitä täytyy korjata.

Floyd oli nyt käskijänä. Stanton pysähdytti vaunun sopivalle paikalle, ja koneenkäyttäjä hyppäsi alas, nosti päällyksen paikaltaan ja käsitteli moottoria.

— Nyt koetetaan uudelleen. Nyt se kulkee 90 penikulmaa tunnissa, huohotti Floyd noustessaan paikalleen.

Stanton pani koneen taasen käyntiin.

Sillä tavalla he viettivät aamun; ajoivat huokeata vauhtia, pysähtyivät, jotta Floyd sai korjata milloin mitäkin ja tarkkasivat nopeusmittaria. Floyd kuunteli konetta niinkuin ihmisääntä, ymmärsi erehtymättömästi sen valituksen ja riensi auttamaan vikaa. Hän oli kuten apulaisjohtaja oli sanonut gasoliini-ihmelapsi, oikea velho.

Kello 12 palasi Merkuriusvaunu asemalleen.

— Millainen se on? kysäsi mr Green. Voin sanoa teille, että viimeinen kierros löi kaikki saavutukset.

— 92 penikulmaa tunnissa, ilmoitti Stanton lyhyesti.

Se ei ole milloinkaan ollut niin hyvässä kunnossa. Astukaa alas Floyd.

Floyd hyppäsi vaunusta kuumana ja väsyneenä ja hiukset ohimoille liimaantuneena, mutta säteilevän tyytyväisenä. Mr Green tarkasteli häntä levottomasti; hän oli saanut kuulla millä tavalla Stanton oli suorittanut aamutervehdyksensä koneenkäyttäjälleen, ja hänestä ei tuntunut lainkaan hauskalta se mahdollisuus, että olisi pakotettu hankkimaan uuden miehen Floydin sijalle.

— Miltä, hän epäili, pahinta peläten, miltä, — hm — teistä tuntuu,
Floyd?

— Nälkäiseltä, vastasi Floyd ykskantaan ja odottamatta.

Poikamainen ja suora vastaus saattoi kaikki lähellä olevat hymyilemään.
Apulaisjohtaja oikein nauraa hohotti helpotuksesta.

— Tuolla, muutamassa kauppakojussa on jonkun verran syötävää, ilmoitti hymyilevä bostonilainen sanomalehtireportteri. Kuulkaapas, Floyd, jos teillä olisi sisko, niin olisi hän varmaankin aika soma tyttö.

— Minulla onkin, kuului totinen vastaus.

— Onko? Uskaltaisiko kysyä, minkä näköinen hän on?

— Ihan minun näköiseni, me olemme kaksoiset, vastasi hän hajamielisesti katse Merkuriusvaunussa.

Hänen kuvauksensa sopi niin huonosti yhteen hänen oman ulkomuotonsa kanssa, seistessään siinä vaatteet rypyssä ja naama öljyn ja tomun tuhrimana, että kaikki purskahtivat nauruun.

— Hyi hävetkää puhua pahaa naisesta, pilaili joku.

— Eikö hän pese milloinkaan kasvojaan, Floyd? veisteli toinen.

— Ettekö te pysty häntä elättämään, niin että hänen on pakko kärrätä hiiliä henkensä pitimiksi, lasketteli kolmas.

Floyd naureskeli muitten mukana itseänsä tarkastellen.

— Ette ole nähneet minua milloinkaan puettuna operaa varten, heitti hän takaisin tiehensä lähtien vettä hakemaan.

Stanton nousi automobiilista, paiskasi naamarin ja käsineet telttaan ja seurasi koneenkäyttäjäänsä. Hetkisen perästä hän löysikin hänet märkänä ja pirteänä pesun jälkeen.

— Lähdettekö syömään aamiaista kanssani? kysyi Stanton.

Floyd pysähtyi ja tarkasteli häntä totisella hämmästyksellä ja epäillen.

— Kiitos — alkoi hän.

Stanton liikahti kärsimättömästi, ja hänen silmänsä loistivat teräksen sinisinä kulmakarvojen alta.

— Tahdotteko, että pyydän teiltä anteeksi aamuista äreyttäni? kysyi hän.

Floydin kasvoille levisi hänen luonteenomainen, päivänpaisteinen ilmeensä.

— En, tahdoin vaan tietää varmasti, että halusitte minut mukaanne.
Kiitos, tulen mielelläni.

Hän pukeutui pitkään moottoritakkiinsa ja seurasi Stantonia tavalla, joka selvästi osoitti, että mennyt oli unhoitettu. Eivät mitkään suhteet olisi tehneet sellaista vaikutusta syylliseen, eivätkä mitkään loukkaantuneet ilmeet olisi saattaneet Stantonia siinä määrässä vastaisuudessa pitämään kieltänsä kurissa.

Ravintola, jonne Stanton vei vieraansa, ei ollut satunnaisesti kilpailuja varten järjestetty, vaan se oli läheisyydessä oleva hiljainen, vilpoinen hotelli. Tehtyään tilauksen, katseli hän pöydän yli seuralaistaan omituisella tyytyväisyyden ja riemun tunteella, joka oli ehkä sukua sille ylpeydelle, jolla nuorukainen vie sydämensä valitun ensi kerran ulos päivällisille.

— Minä myöhästyin eilen junasta, alotti hän. Toivon ettei vaunun tänne saattaminen tuottanut teille vaikeuksia.

— Ei lainkaan, vakuutti Floyd. Minä luulin, että suostuitte miss
Carlislen pyyntöön.

— Suostuin siihen jälkeenpäin. Se oli hänen vaununsa, jota kiersin käyntiin kipinälaitteen ollessa auki.

Floyd vilkasi ylös heikkouskoisesti hymyillen, mutta vaijeten.

— Tosin minä luulin sulkeneeni sen, selvensi Stanton, tarkaten sanojensa vaikutusta, mutta kiertäessäni, iski moottori ympäri. Henkilö, joka istui vieressäni, sanoi etten ollut sulkenut sitä.

Floyd ei näyttänyt enää heikkouskoiselta, vaan elävältä kysymysmerkiltä.

— Luultavampaa on, että se aukeni ehkä erehdyksestä vasta senjälkeen kun olitte astunut alas, arveli hän.

Salaman-nopeasti välähti Stantonin mieleen, että hän oli nähnyt Valerie Carlislen pienen käden luistavan ohjauspyörää kohti, juuri ennenkun hän alkoi pyörittää kampia. Olisikohan hän liikuttanut sektoria ja korjannut erehdyksessä sekunttia liian myöhään? Hän jäi äänettömäksi, eikä Floydkaan jatkanut keskustelua.

Ensimäistä ruokalajia tarjottaessa havahtui Stanton aatoksistansa. Piittaamatta vahtimestarin paheksuvasta katseesta täytti hän kummankin lasit jäävedellä.

— Juotteko te vettä? kysyi hän työntäen lasin Floydin eteen.

— Juon, kiitos, sanoi Floyd hymyillen tarttuen lasiin. Koska kumpikin olivat moottorimiehiä, eivät väkijuomat tulleet kysymykseen.

Stanton kääntyi vahtimestarin puoleen.

— Te voitte mennä; kun tarvitsen jotakin, niin soitan. Oletteko milloinkaan ajanut Atalanta kuutta, Floyd?

— En, mutta olen kyllä käsitellyt numero neljää. Omasta puolestani pidän enempi kuusisilinterisistä koneista.

Siitä hetkestä liikkui keskustelu yksinomaan automobiileissä; tunteellinen sivutapaus jäi syrjään.

Edestakaisin liikkuvat vieraat tuijottivat heihin uteliaina. Stantonin tummat kasvot olivat tutut ja vaikeat unohtaa ja tuo toinen näytti puvustaan päättäen myöskin ottavan osaa kilpailuihin, jotka kiinnittivät koko kaupungin huomion puoleensa.

Jälkiruokaa syötäessä antoi Stanton keskustelulle henkilökohtaisen käänteen.

— Miten teistä 21 vuotiaana on tullut niin täydellinen automobiilien erikoistuntija? kysyi hän vallan suoraan.

— Te olette, kuten luulen, ainoastaan viisi tai kuusi vuotta vanhempi. Mutta — minä kasvoin automobiilitehtaassa. Minulla ei ollut äitiä eikä keitään naissukulaisia, ja isäni oli alituiseen kanssani. Hän opetti minulle kaiken, minkä tiesi, ja hän — no niin, hän oli Edgar T. Floyd, joka johti Cometin automobiilitehdasta ja joka itse piirusti, valmistutti ja ohjasi kilpailuissa omia vaunujaan.

Stanton veti syvään henkeään. Missä hänen ajatuksensa olivat olleet, kun hän ei ennen ollut muistanut Floyd nimeä? Hänen aivoissaan selvisi joukko hajanaisia muistoja tuosta kuuluisasta tehtailijasta, joka pelkästä urheiluinnosta otti osaa kilpailuihin, hänen valmistamistaan mainioista vaunuista, ja hänen kuolemastaan edellisenä vuonna eräässä rautatienonnettomuudessa.

— Hän sitoi minut vaunuun kiinni, jatkoi Floyd surullisesti hymyillen, kun olin liian pieni pidelläkseni itseäni kiinni. "Jos sinä aijot ottaa koneenkäyttäjäni paikan, täytyy sinun kyetä toimittamaan hänen tehtävänsä". Ja viidentoistavuotiaana minä siihen pystyinkin. Meillä oli tapana kokeilla ensimäisillä koneilla penikulmanmittaisella radalla tehtaan ympäri. Minä ohjasin itse konetta 75 penikulman vauhdissa ennenkuin olin täyttänyt 17 vuotta. Ja minä pääsin hänen mukaansa jokaiseen suurempaan kilpailuun täällä kotona ja moniin ulkomaillekin. Hänen tarkotuksensa oli tietenkin kehittää minut tehtaan johtajaksi eikä ohjaajaksi. Mutta miten lie käynyt, tehdas alkoi mennä alaspäin. Kun hän 18 kuukautta sitte kuoli, luhistui kaikki läjään, minulle ei jäänyt mitään. Tehdaskin on sidottu oikeusjuttuun; saan sen ehkä takaisin; rakennukset täynnä mykkiä koneita, joita minulla ei ole varaa panna käyntiin eikä sydäntä myydä.

Syntyi hetkisen hiljaisuus.

— Minua ihmetyttää, tuumi Stanton kovaa, miksi te tuona iltana ilmoittauduitte koneenkäyttäjäkseni.

Floydin harmaat silmät sädehtivät.

— Siksi, että minä rakastan kilpailuja, minä rakastan niitä, vastasi hän kiihkeästi. Minulla, minulla on isäni verta suonissani ja tytön heikko ruumis, ettekö te näe miten ne taistelevat keskenänsä. Jo gasoliinin hajukin saa sydämeni sykkimään ja vereni virtaamaan kiihkeämmin. Muuten minä olin useasti pitänyt teitä silmällä, ja minä en voinut nähdä teidän jäävän pois kilpailuista. Ja minä olin niin väsynyt… hän pysähtyi keskelle lausetta.

Emmekö palaa radalle?

Stanton nousi ylös ja viittasi vahtimestarille.

— Te päästitte minut sillä kertaa pälkähästä, tunnusti hän. Mutta te sanoitte aamusella, että teillä on sisko; minua ihmetyttää, että te olette tehnyt sopimuksen kanssani koko kilpa-ajokaudeksi.

— Siskoni ymmärtää minua, selitti Floyd. Hän oli myöskin noussut ja seisoi hetkisen tuijottaen permantoon. Hän tietää, ettei minua kasvatettu elämään tyttöjen tapaan. Minä toivon, jos te joskus saatte kuulla minusta jotakin, josta ette pidä, jotakin, joka saattaa teidät ajattelemaan minusta toisin kuin nyt, että te muistaisitte, että mies on minut kasvattanut elämään miesten joukossa ja että se, mitä naiset tavallisesti oppivat, on jäänyt minulle kokonaan vieraaksi.

Stanton katseli häntä ivan ja ylenkatseen sekaisella hämmästyksellä.

— Tuskin oli luultavaa, että saan kuulla teistä sellaista, joka minua loukkaa, ilmoitti hän kuivasti. Pidättekö te minua hemmoteltuna tyttönä, Floyd?

— Ette te sellaiselta näytä, kuului nopsa vastaus, rehellisten harmaitten silmien surullisen ilmeen vaihtuessa nauruun.

He palasivat radalle.

Seuraavat kaksi tuntia he viettivät laskettelemalla kymmenpenikulmaisen radan kerran toisensa jälkeen 10 minuutissa; Stantonin mielestä varsin kohtuullinen harjotusnopeus. Viimeisellä kierroksella hän ja Floyd joutuivat jostakin kinaan ja saapuivat korjauspajalle väitellen niin kiihkeästi, että se herätti kaikkien läsnäolevien huomion. — Jos minä en ymmärrä, milloin moottori tarvitsee kuoleman uhalla lisää kaasua, niin minä en ymmärrä yhtään mitään, kuului Floydin viimeiset sanat, kun hän hyppäsi alas paikaltaan.

— Se käy nyt paremmin kuin koskaan ennen, ja te olette niin hyvä ja jätätte sen rauhaan, komensi Stanton hänen jälkeensä.

Ympärillä olevat hymyilivät toisilleen.

— Kuuleppas, Floyd, tuo teidän koneenne on oikea peto, ylisteli peräti huvitettu Yrjö, kun nuori koneenkäyttäjä meni hänen ohitsensa.

— Se on varma, se, kuului iloinen myöntäminen.

— Aivan niin, mutta se ei sentään vedä vertoja sille pedolle, joka teillä on ohjaajana.

Floyd pysähtyi ja katsahti taakseen.

— Antakaa ohjaajani olla rauhassa; neuvoi hän. Stanton ja minä ymmärrämme täydellisesti toisiamme.

— Siinä tapauksessa on parasta, että heitätte kilpailun, ennenkuin kokonaan turmellutte, härnäsi toinen, joka kääntyessään joutui silmätysten Stantonin kanssa.

Sanaa ei sanottu, Stanton meni menoaan, ikäänkuin ei olisi kuullut mitään. Mutta itsekseen hän teki sen havainnon, että toveruuden korkein huippu on osata väitellä katkeroittumatta.

Portilla seisoi nahkankarvainen automobiili.

— Mr Stanton, kuului hiljainen tasainen ääni vaunusta, Valerie Carlisle nojautui ulos ojentaen kättään.

Hän loisti terveyttä ja kauneutta, eikä edes Stanton voinut olla häntä ihailematta.

— Minä olen odottanut täällä kokonaisen tunnin, ilmoitti hän. Olen peräti lohduton, että vaununi vahingoitti teitä. Peläten, että nyrjähtynyt kätenne aiheuttaisi teille huomenna jotakin onnettomuutta, riensin kuulemaan, miten sen laita nyt on. Kipeä käsi voisi tuottaa teille kuoleman, vai miten?

— Voisi, jos se sitä olisi, myönsi hän. Mutta nyrjähtyminen ei vaivaa minua. Minä olisin ansainnut paljon ankaramman rangaistuksen moisella huolimattomuudellani.

Hän ei vähintäkään väistänyt Stantonin terävää katsetta, mutta ei onnistunut sidekään saamaan tätä vakuutetuksi syyttömyydestään.

— Se oli ilmeinen onnettomuus, valitti hän. Te unohditte itsenne hetkiseksi, arvelen. Mutta totta puhuen, toivoin, että te huomenna ohjaisitte Duplexia tai Atalantaa. Minä en pidä Merkuriusvaunuista, niitä kohtaa niin usein onnettomuus.

— Ne voittavat nopeudessa kaikki muut, vastasi Stanton, joka vasten tahtoaan tunsi itsensä liikutetuksi tytön levottomuudesta. Minun täytyy sitäpaitsi tunnustaa, etteivät ne pitkään aikaan ole olleet syynä onnettomuuksiin, minun on ollut oma syyni, milloin sellaisia on tapahtunut.

— Jos te ette voisi ottaa osaa kilpailuun, kellä olisi silloin suurimmat voiton mahdollisuudet, mr Stanton?

— Te näytte pitävän selvänä, että minä voitan — on paljon mahdollista, että minä en sitä tee. Mutta jos Merkuriusvaunu ei ole mukana, on Duplexilla tai Atalantalla näin pitkällä maantiematkalla parhaat edellytykset. Aidatulla radalla minä asettaisin italialaisen vaunun etusijaan.

Tyttö kuunteli häntä tarkkaavasti.

— Minä olen amatöri, hymyili hän; en ymmärrä teitä edes puoliksi. Minulla on kutsu teille isältä. Hän haluaisi kysyä neuvoanne kummirenkaista, joita käytätte seuraavissa kilpailuissa, ja hän toivoo, että söisitte luonamme päivällistä.

Stanton hämmästyi peräti, mutta kieltäytyi kumminkin heti.

— Olkaa hyvä ja pyytäkää puolestani anteeksi mr Carlislelta; minun täytyy ryhtyä erilaisiin valmistuksiin huomista varten. Sitäpaitsi se on Merkuriusyhtiön eikä minun asiani päättää renkaista.

— No, sen asian me voimme ratkaista matkalla; minä voin teidät saattaa ainakin hotelliinne.

— Miss Carlisle, tulen suoraan radalta, enkä ole puettu.

— Se asia on minun päätettävissäni, huomautti tyttö. Olkaa niin kiltti ja suostukaa edes yhteen toivomukseeni.

Stanton oli pakotettu astumaan automobiiliin.

Miss Carlisle hengitti nopeammin ja katseli toveriaan sellaisella omituisella voiton riemulla, että tämä oli kokonaan hämmästyä. Oven hän sulki itse ja väänsi lukkoon yhä katsellen Stantonia.

— Minä olin vakuutettu, että tulisitte mukaan, mumisi hän, ja nyt te syötte päivällistä meillä.

KUUDES LUKU.

Voitettu.

Merkuriusyhtiön apulaisjohtaja oli Lowellin huolestunein mies kilpailupäivän aamuna. Kello neljännestä yli 10, viisitoista minuuttia ennen ensimäisen vaunun lähtöä, oli Merkuriusvaunu valmiina ja sen huolellisesti puettu koneenkäyttäjä, jonka mahdollinen karkaaminen oli tuottanut mr Greenille niin paljon päänvaivaa, paikallansa. Mutta ohjaaja, tuo moitteeton Stanton, oli poissa. Merkuriusasema oli suunniltaan levottomuudesta.

— Oletteko soittanut hänen hotelliinsa, kysyi Floyd mr Greeniltä, tämän saapuessa otsaansa kuivaten paikalle.

— Soittanut? Olen soittanut joka ainoaan kaupungin hotelliin, poliisille, juuri joka ainoaan paikkaan. Hän meni hotelliinsa ja pukeutui lähdettyänsä täältä eilen illalla, ja sitte hän ajoi pois Atalanta-vaunussa jonkun hemmetin naisen kanssa; siinä on kaikki mitä tiedän. Hän ei siitä myöden ole palannut hotelliin.

Floydin kapeat, ruskeat kädet pusertuivat nyrkkiin ja hänen suunsa vetäytyi halveksuvaan hymyyn.

— Nainenko? toisti hän.

— Niin kerrotaan — ja minä kun olisin yhtä hyvin luullut Ralph
Stantonin ruvenneen juomaan.

— Ompa paras, että te soitatte hullujenhuoneeseen, neuvoi koneenkäyttäjä, kääntäen selkänsä kaikelle ja tarkastellen edessään olevaa loistavaa näkyä pilkallisesti.

Viisi, kymmenen minuuttia kului. Ensimäinen vaunu kutsuttiin esille. Merkuriusvaunulle oli langennut numero 5. Ummelleen neljä minuuttia ennen lähtöä, ajoivat vaunut mieletöntä vauhtia läpi ihmisjoukon pysähtyen radan reunalle.

— Stanton! huudahti johtaja harmissaan ja helpotuksesta. Stanton,
Jumalan tähden, missä… mitä…

— Sairas, paiskasi ohjaaja hänelle, juostessaan automobiilille, mistä
Floyd tuli alas, päästääkseen Stantonin paikalleen.

— Naamari, käsineet, te toiset!

— Sairasko? toisti heikkouskoinen mr Green. Te, te sairas?

Stanton käänsi kalman kalpeat kasvonsa häneen päin ennenkuin veti naamarin päähänsä.

— Sairas, vastasi hän uudelleen. Oletteko valmis, Floyd?

Merkuriusvaunu otti määrättyyn aikaan paikkansa rivissä. Odotellessa sai Floyd tilaisuuden tehdä hänelle kysymyksen.

— Oletteko ollut sairas? kysyi hän kylmästi.

— Satunnainen ruuansulatushäiriö; olen ollut lääkärin luona eilen illasta kello yhdeksästä saakka, tiuskasi Stanton. Luulitteko minun valehdelleen teille?

— En. Pystyttekö ajamaan?

— Jos pelkäätte, voittehan astua pois.

Lähtömerkki annettiin. Merkuriusvaunun kiitäessä lähtöpaikalta, oli
Floyd melkein yhtä kalpea kiukusta kuin Stanton pahoinvoinnista.

Kilpailtiin 300 penikulman matkalla, 20 kierrosta kymmenpenikulmaisella radalla, jossa oli pahoja mutkia ja jyrkkiä mäkiä. Matka arveltiin vievän 6 tuntia, kun ajettiin keskeyttämättä.

Ensimäisen tunnin kuluessa ei sattunut mitään tavatonta. Floyd antautui kokonaan omiin toimiinsa ja Stanton ajoi varovaisemmin kuin tavallisesti. Mutta heti toisen tunnin alussa tuli Atalanta-vaunu näkyviin tomupilvestä. Atalanta, joka oli lähtenyt liikkeelle 4 minuuttia heitä ennen. Stanton veti henkeään julmasta tyytyväisyydestä ja lisäsi vauhtia.

— Käänne edessä, varotti Floyd hänen korvaansa.

Siinä olikin käänne ja varsin harmillinen laadultaan. Katse vaunun edessä laski Stanton käänteeseen vauhdilla, joka pani kirkuvat katselijat juoksemaan sivulle ja pölytti tomua ylös pilviin asti. Merkuriusvaunun päästessä suoralle tielle ja juuri kuin Floydin piti kääntyä katsomaan takapyöriä, kuului tuima pamaus ja vaunu heilahti, sillä yksi renkaista oli haljennut ja irtautunut pyörästä pyörien nyt kuin tynnyrin vanne mäkeä alas 100 yardin päähän.

Vaunu horjahti tien syrjään, minne vankat jarrut sen pysäyttivät. Floyd hyppäsi alas ja irrotti yhden vararenkaista silläaikaa kun Stanton otti esille kalulaatikon. Heidän ei tarvinnut eikä heillä ollut aikaakaan juttelemiseen tehdessään työtä, ihmisten virratessa joka taholta uteliaina paikalle.

He työskentelivät hyvin yhdessä, sillä Floydin kätevää nopeutta täydensi Stantonin voimat. Kun rengas oli paikallaan, otti ohjaaja ensinnä paikkansa.

— Nouskaa paikallenne, käski hän kärttyisellä äänellä. Aijotteko te viipyä tässä koko päivän vai eikö ole tarkotus, että minä saavutan Atalanta-vaunun?

Floyd totteli ensin ja vastasi sitte, mikä on verraton tapa.

— Jos teillä on tarkotuksena saavuttaa muutakin kuin kuperkeikka, tahtoisin neuvoa teitä hiljentämään vauhtia mutkassa, vastasi hän hiukan pitkäveteisellä äänellään. Ei ainoakaan rengas pysy päällä moisessa kulussa.

Stanton katsahti häneen syrjäkarin sinisenmustilla silmillään. Hän oli kiukkuinen menetetystä ajasta ja pahoinvointisempi kuin hän itse tahtoi myöntää. Sitäpaitsi vaikuttivat vastaväitteet häneen aina niinkuin kannukseniskut.

— Minäpä annan teille opetusta ajamisessa, sanoi hän nojautuen ohjausrattaan yli.

Nyt oli ohjaajana Stanton, joka teki parastaan ja pahintaan kahden kierroksen ajan. Toiset ohjaajat, joita heidän koneenkäyttäjänsä varottivat, vetäytyivät varovaisesti syrjään ja katsoivat parhaakseen vasta myöhemmin koettaa saada menetettyä aikaa takaisin. Katselijat pakenivat joka kierroksen luota, kun näkyviin tuli harmaa vaunu, pölypilvi kintereillä ja suuri viiden numero kuvussaan.

Kahdesti kiiti Merkuriusvaunu ohi katsomoiden melskeisten hurraahuutojen kaikuessa, joiden yli kaikui vaunun oma puhkuminen. Toisen kerran näkivät nuo kaksi miestä vilauksen virkailijasta, joka nousi seisaalleen merkkilippu kädessä, ja arvasivat vallan oikein, että he olivat saavuttaneet päivän nopeimman kiertoennätyksen.

Ja Floyd oli saanut luvattua ohjausopetusta, sillä Stanton oli laskenut uudelleen yhtä hurjaa kyytiä käänteessä, joka vast’ikään oli maksanut heille pyörän renkaan.

Seuraavalla kerralla saavuttaessa samalle käänteelle laski Stanton yhtä hurjaa vauhtia. Kaikki näytti käyvän onnellisesti, vaunu kallistui sivupyörilleen jyrkässä mutkassa, kun yht'äkkiä tapahtui, mitä Floyd oli ennustanut. Keskellä mutkaa pamahti rengas rikki, vaunu kierähti samalla vastakkaiselle puolelleen suistuen radalta alas ja lensi pellolle, missä se kynti syviä vakoja pehmeään maahan, suistuen lopuksi nurin.

Stanton, joka sai pysytelleeksi ohjauspyörän varassa, lensi paikaltaan vasta, kun vaunu kaatui, mutta se vauhti oli silloin jo niin pieni, että hän jäi melkein vahingoittumattomana. Floyd, jolla ei ollut mitään tukea, lensi vaunusta heti ja jäi pyörtyneenä makaamaan melkein radan reunalle.

Läheltä ja kaukaa kuului kauhun ja avun huutoja. Mutta ennenkuin kukaan ehti perille oli Stanton jo jaloillaan ja Floydin vieressä.

— Floyd! huudahti hän. Floyd! Floyd kohosi polvilleen; hän tapaili henkeä ollen yltä päältä tomussa ja hänen vasemmasta käsivarrestaan vuoti verta, mutta hänen silmänsä etsivät vain Stantonia.

— Te olette — vahingoittumaton? sai hän sanotuksi.

— Minäkö? Olen. Hullu säästyy aina. Te… Mutta hän huomasi, ettei hänen koneenkäyttäjäänsä ollut vaarallisesti sattunut.

— Kutsukaa minua miksi tahdotte, sanoi Stanton yhteenpurtujen hampaitten välistä, ottaessaan nenäliinansa sitoakseen hentosen käsivarren.

Kauhistunut joukko ympäröi heitä. Kammottavalla jymyllä laski Duplexvaunu käänteen kiitäen edelleen pitkin suoraa taivalta, sen koneenkäyttäjän katsellessa taaksensa. Mutta Floyd pyyhkäsi kiharat otsaltaan nousi vaivaloisesi ja hytisi naurusta.

— Nimitellä teitä? Minusta teillä on paras luonne, mutta pahimmat oikut, mitä koskaan olen tavannut. Sitokaas tämä, niin käännämme vaunun. Me saamme nyt toimia rivakasti.

Hyväntahtoisia auttajia oli kyllälti. Niin uskomattomalta kuin se katselijoista tuntuikin, oli Merkuriusvaunu, kuten Floyd oli ennustanut, selviytynyt melkein vammoitta. Suuri vaunu kohosi pystyyn 60 käden nostamana; Stanton ja Floyd rengastivat sen yksinään, kuten säännöt määräsivät ja nousivat paikoilleen onnentoivotushuutojen kaikuessa.

Kaksikymmentä minuuttia sen jälkeen, kun Merkuriusvaunu oli jättänyt radan, kiiti se jälleen sitä pitkin. Kun tuomarikunta sai tietää, että "Stantonille jälleen oli käynyt pahoin" ja sairasvaunu oli matkalla onnettomuuspaikalle, kiitikin Merkuriusvaunu jo kuin pyrstötähti ohi tuomarien lavan.

Mutta Stanton laski käänteet varovaisesti, s.o. ollakseen hän.

Kilpailu oli menetetty. Ei edes Stanton kyennyt saamaan takaisin puolta tuntista, jonka kilpailijat olivat saaneet eduksensa. Neljännen tunnin lopussa, hän antoi Floydille merkin kumartua lähemmäksi.

— Missä on Duplexvaunu? kysyi hän innokkaasti.

— Ollut jo tunnin korjauspajassaan, kuului Floydin toiveikas vastaus.
Ainoastaan Atalanta-vaunu on meistä edellä.

Stanton puisti päätään, mutta ei sittekään lisännyt vauhtia.

Merkurius tuli perille ummelleen 5 minuuttia myöhempään kuin Atalanta-vaunu ja sitä tervehdittiin yhtä kovaäänisillä kunnianosoituksilla kuin voittajaakin. Sen merkillinen ajo, rekordi yhdellä kierroksella, muuten nopein saavutus, mitä milloinkaan oli tällä radalla ajettu ja toiseksi perillä, onnettomuudesta huolimatta, kaikki tuo melkein saattoi varjoon Atalanta-vaunun voiton.

Suosionosoitusten kaikuessa astui Floyd alas vaunusta, jäsenet jäykkänä ja peräti väsyneenä 5 tuntia 58 minuuttia kestäneestä ajosta. Mutta Stanton pysyi paikallaan ohjauskehrään nojaten ja ollen kaikkien huomion esineenä. Vasta kun yksi palkintotuomareista tuli puristamaan hänen kättänsä, kävi syy selväksi.

— Jos tulen alas, täytyy jonkun auttaa minua, ilmoitti Stanton rauhallisesti, päästäessään irti naamarin ja paljastaen väsymyksestä harmaat kasvonsa.

Kaikkien niiden suureksi ihmeeksi, jotka tunsivat hänen tavallisen kestävyytensä, kävi todella välttämättömäksi auttaa lopen rasittunut ohjaaja vaunuistaan alas.

Vähän myöhemmin, kun Floyd oli vapautunut pahimmasta tomusta ja hiukan levähtänyt sairasvaunussa, missä hänen kätensä oli kunnollisesti sidottu, tunsi hän käden laskeutuvan olkapäälleen.

— Aijon lähteä täältä, ilmoitti Stanton lyhyesti. Lähtekää mukaan, lähettäkää hakemaan tavaroitamme ja tulkaa minun luokseni yöksi.

Floyd näytti omituisen epäilevältä.

— Minusta tuntuu pahalta — alotti hän.

Stantonin otsa vetäytyi syviin ryppyihin.

— Te arvelette, että teillä ei ole mitään tekemistä sellaisen ohjaaja-pedon kanssa kuin minä olen? Sanokaa vain.

— Ei, ei. Minä…

Vain kerran katsahti Stantonin terävät silmät toverinsa huolestuneisiin silmiin.

— Hyvästi, sanoi hän lyhyesti ja kääntyi ympäri.

— Stanton! huudahti Floyd epätoivoisesti.

Toinen ei ollut mitään kuulevinaan ja jatkoi matkaansa,

— Stanton! rukoili Floyd ja juoksi hänen jälessään. Olkaa kiltti — minä annan sanani, etten tarkoittanut sitä. Minun täytyy olla hotellissani tänä iltana, siinä kaikki. Minä tahdon tehdä kaikki, mitä suinkin tahdotte.

Stanton pysähtyi.

— Tuletteko syömään kanssani päivällistä?

— Tulen, kuului nöyrä vastaus. Naisten tavoin antoi hän peräksi vahvemmalle tahdolle, mutta miestä oli Floydin menettelyssä se, että hän alistui ilman pikkumaisia ehtoja.

Lähellä oli ajuri; Stanton meni edellä sen luokse.

Heidän matkansa päämäärä oli muuan kaupungin suurempia hotellia. Koska kumpikaan ei ollut puettu, pysähtyi Stanton halliin kokonaan välinpitämättömänä herättämästään huomiosta ja käski kattamaan päivällisen hänen huoneeseensa.

— Te ette voi oikein hyvin, sir? uskalsi kirjuri lausua.

— Kyllä, aivan hyvin.

Mutta hän näytti joka tapauksessa paljoa väsyneemmältä kuin hänen suhteellisesti heikko koneenkäyttäjänsä, väsyneeltä ja sairaalta.

— Ettehän te vain loukannut itseänne, kun ajoimme nurin, kysyi Floyd levottomasti, heidän ollessaan yksinään jäykässä ja synkässä hotellihuoneessa.

— En. Mutta minulla oli vaikea yö, selitti Stanton. Hän istuutui nojatuoliin ja nojasi päätään täytettyä selustaa vastaan. Ottakaa niin mukava paikka itsellenne, Floyd kun täältä löydätte. Minua ei vaivaa mikään; sikäli kun muistan, en ole ollut milloinkaan sairaana. Arvatenkin tarvitsen vain vähän ruokaa, en ole maistanut palaakaan noiden kirottujen päivällisten jälkeen eilen illalla ja kello on nyt kuusi.

Mutta kun päivällinen oli katettu, ei Stanton voinut syödä mitään, vaikka hän oli sitä tekevinään.

— Voitteko eilen pahoin? kysyi Floyd, kun ruuat oli korjattu pois ja he olivat jääneet kahden. Hänen esiintymisensä oli vähemmän huoleton kuin tavallisesti, hänen iloisuutensa oli vaimentunut, melkeimpä muuttunut peloksi.

— En ennenkuin illalla, päivällisten jälkeen.

Koneenkäyttäjä katsoi häneen, ollen kahden vaiheilla puhuako vai vaieta, mutta kysyi lopuksi aivan suoraan:

— Onko teillä mitään vastaan kertoa minulle, missä te söitte eilen päivällistä.

— Ei tietenkään, vastasi Stanton ilman epäilystä. Yhdessä mr Carlislen Rengasyhtiöstä ja hänen tyttärensä kanssa. He ovat täällä kilpailujen ajan. Hän halusi puhua kanssani renkaista, Jumala tietää miksi. Me emme päässeet varsin pitkälle, sillä melkein heti, kun miss Carlisle oli jättänyt meidät, aloin minä voida pahoin, niin että pyysin anteeksi ja lähdin lähimmälle lääkärille.

Floyd kääntyi toisaalle vetäen kiihkeästi henkeänsä. Kääntyessään jälleen isäntänsä puoleen, olivat hänen rehelliset silmänsä kirkkaammat ja lempeämmät kuin ne olivat olleet aina siitä asti, kun apulaisjohtaja oli tehnyt selkoa Stantonin hämmästyttävästä katoamisesta.

— Satunnainen ruansulatushäiriö, niinhän lääkärinne sitä nimitti?

— Jotenkin sinne päin.

— Miss Carlislella ei tunnu olevan onnea mukanaan, huomautti Floyd kuivasti. Hän myöhästytti teidät junasta, saattoi kätenne nyrjähtämään vaunussaan ja hänen päivällisensä näyttää myrkyttäneen teidät. Mitä hän antoi teille? Hummeria ja jäätelöäkö?

— Ei — tuskin sitä tiedänkään. Minä en pane koskaan mieleeni, mitä syön. Hän vei kätensä kärsimättömästi otsalleen, sillä äkkiä häntä rupesi huimasemaan.

Floyd kumartui lähemmäksi.

— Stanton, miltä teistä tuntui? Mitä? Puhukaa siitä minulle; en kysele sitä pelkästä uteliaisuudesta.

— Minua ylenannatti niin voimakkaasti, että kävin siihen määrin heikoksi, etten pysynyt pystyssä. Minun on pääni vieläkin kipeä.

Hän puhui melkein kuiskaamalla. Hän vain heikosti aavisti, että Floyd nousi ylös ja tuli hänen luokseen.

— Minulla ei ollut valitsemisen varaa, täytyi nauttia lääkärin rohtoja, voidakseni ottaa osaa kilpailuun, jatkoi hän hetken perästä. Olen kylliksi heikko muutenkin ja lisäksi nuo lääkkeet, Floyd.

— Hs! Koettakaa nukkua, kuului koneenkäyttäjän totinen, nuorekas ääni sumun läpi.

— Minä olen väsynyt, huokasi hän.

Hänestä tuntui niinkuin olisi kulunut pitkä aika. Floyd seisoi kumartuneena hänen ylitsensä ja hautoi hänen otsaansa. Stanton purskahti katkeraan nauruun.

Missä tilassa olemmekaan. Mitä ajattelette tehdä minulle? Tuntuu niinkuin kone olisi heltiämässä vaunusta. Noutakaa työkapineenne.

— Koettakaa pysytellä hiljaa. Olen lähettänyt hakemaan lääkäriä. Kas tässä, käsi asettui hänen päänsä taakse ja lasillinen vettä pantiin hänen huulilleen. Juokaa.

— Teistä olisi pitänyt tulla sairaanhoitajatar, sanoi Stanton haaveksivalla äänellä. Siskonne ei olisi voinut tehdä sitä paremmin. Ja te näytätte niin hullunkurisen somalta! Floyd, — — kuumehohteiset silmät laajenivat, mikä on siskonne nimi?

— Jessica.

— Jesse — Jessica?

— Me olemme kaksoiset, kuten olen ennen kertonut teille. Saimme nimemmekin toistemme mukaan.

Sairaan huomio kiintyi valkeaan siteeseen Floydin vasemmassa käsivarressa.

— Teillä on ollut vaikea päivä; menkää kotianne lepäämään, huohotti
Stanton, ennen kuin menetti tajuntansa.

SEITSEMÄS LUKU

Floydin näköinen tyttö.

Kun Stanton heräsi, tunsi hän itsensä harvinaisen pirteäksi ja väsymyksensä kokonaan kadonneeksi. Kaihtimet hänen huoneessaan olivat alas lasketut, mutta häikäisevä päivänpaiste virtasi niiden reunoista ja rakosista sisälle valaisten akkunan alla olevaa pöytää. Se oli täpösen täynnä sähkösanomia, sanomalehtiä, telefoonitiedonantoja — kaikkia kilpailun jälkeisen aamun tuttuja merkkejä. Ja kaiken tuon keskellä oli maljakko vaalean keltaisia ruusuja. Stanton rypisti otsaansa etsien silmillään soittokelloa.

Joku nousi seisaalleen nurkassa ja tuli hänen luoksensa.

— Oletteko parempi, sir? kysyi virallinen ääni; nuori mies, oikea lääkärityyppi kumartui hänen ylitseen.

— Olen, vakuutti Stanton. Paljonko kello on?

Nuori mies katsahti kelloonsa.

— 38 minuuttia yli kaksitoista. Te olette laskujeni mukaan nukkunut 18 tuntia. Minä sanoin mr Floydille, että juuri sitä te kaipasitte; teidän pahoinvointinne ja eilinen päiväajonne, joka olisi voinut väsyttää hevosenkin, tekivät teistä lopun. Näin teidän ajavan kilpailussa.

— Missä on Floyd?

— Hän viipyi täällä puoliyöhön asti, te olitte silloin nukkunut viisi tuntia kuin kiltti lapsi. Hänellä oli itsellä vaikea pysyä hereillä, mutta hän ei tahtonut lähteä täältä ennen kuin oli varma, ettette ollut sairastunut vaarallisesti. Hän on kunnollisimpia miehiä, mitä milloinkaan olen tavannut. Minun piti luvata, että jään luoksenne. Minulla, hän hymyili leveästi, minulla on paljon enemmän aikaa kuin potilaita. Tuo kaikki pöydällä on saapunut teille. Olen vastannut seitsemääntoista telefoonipuheluun ja marssittanut matkaansa tusinan verran vieraita, ja minä olen kukkanne pannut veteen.

— Olen hyvin kiitollinen, vastasi Stanton hymyillen, katsahtaessaan pöydälle. Kellään ei olisi pitänyt olla minulle mitään erikoista asiaa. Luulen muuten, että nousen ylös, nythän on aamiaisaika.

— Niinpä luulen. Mutta koska aterianne on ensimäinen puoleentoista vuorokauteen, tilaan minä sen teille. Tosin te näytätte sellaiselta, joka pystyy sulattamaan vaikka kumirenkaita. Ai niin, olinpa unhoittaa, mr Floyd jätti kirjelipun.

Stanton kohottautui käsivarsiensa nojaan.

— Missä se on? kysyi hän.

Hotellin paperille kirjoitettu kirje oli lyhyt, käsiala selvä, joka toi mieleen kirjoittajansa rehelliset harmaat silmät.

'Rakas Stanton!

Lääkäri sanoo teidän olevan vain väsynyt; ja minun pitää olla New-Yorkissa aikaseen huomenaamuna. En jättäisi teitä, jos voisin toimia oman tahtoni mukaisesti. Toivon, että uskotte sen…

Harras ystävänne Jesse Floyd.'

Kirje olisi voinut olla tytön kirjoittama, siksi varova ja persoonaton se oli, mutta Stanton oli tyytyväinen. Kirje kuullosti vilpittömältä. Hän oli jälleen täynnä elämänhalua ja peräti nälkäinen.

Aamiaista syödessään ja käydessään läpi saapuneen postin — alkaen Merkuriusyhtiön onnentoivotussähkösanomasta hamaan anomukseen saakka saada käyttää hänen valokuvaansa nopeusmittarien reklaamina — päätti Stanton, mitä hän tekisi. Hän hankkii Floydin osoitteen mr Greeniltä ja käy kiittämässä kelpo sairaanhoitajaansa, kun saapuu New-Yorkiin. Niinhän paljon vaati toki tavallinen kohteliaisuus.

— Onko teillä vihollisia? kysäsi tohtori poislähtiessään.

— Haluatteko luetteloa tuttavistani? kysyi Stanton ivallisesti.

— Minulla ei ole juuri halua esiintyä salapoliisina, mutta ruuansulatushäiriönne oli omituista laatua, sikäli kun Floyd sitä selitti. Jotkut kilpailijoista tahtoivat ehkä saada teidät pois tieltänsä.

— Ei. Luuletteko te puhuvanne hevoshuijareista? Kerta kaikkiaan, sellainen ei tule kysymykseen.

Tämä olikin totta. Mutta kun nolattu lääkäri oli lähtenyt, sattui maljakko keltaisine ruusuineen Stantonin silmiin. Kukkien lomasta pisti esiin lippu, tällä kertaa nimetön, jolle lyijykynällä oli kirjoitettu muutama rivi:

"Oli hauskaa että voitte ottaa osaa kilpailuun, mutta ikävää, kun
Atalanta-vaunu voitti teidät."

Allekirjoitus oli tarpeeton. Stanton repi lipun pieniin palasiin, otti kukat maljasta ja paiskasi ne uuniin, minkä jälkeen hän soitti.

— Tuokaa minulle raitista vettä, sanoi hän saapuneelle pojalle, sekä juna-aikataulu New-Yorkiin.

Hän ei kumminkaan päässyt Lowellista sinä päivänä, sillä mr Green pidätti häntä monilla liikeasioilla. Vasta pari päivää myöhemmin saattoi hän ruveta New-Yorkissa etsimään Floydia, jonka osoitteen hän oli saanut kiristettyä vastahakoiselta apulaisjohtajalta.

— Floyd pyysi, ettei minun pitänyt antaa osoitetta ihmisille, oli mr
Green inttänyt.

‒ Kielsikö hän sitä antamasta minulle?

— Ei, mutta…

— No hyvä; antakaa se sitte.

— Ettekö näe häntä tarpeeksi kilpailuissa, Stanton? Minä olen varma, että hän on paras mies, mitä meillä koskaan on ollut, sanoi vihastunut johtaja.

Stantonin mieleen tuli tämä keskustelu, kun hän kiipesi ylös portaita hiljaisessa talossa, minne hän oli osoitettu. Lopultakin oli niin, että Floyd olisi itsekin voinut jättää osoitteensa, jos hän olisi tahtonut sen ilmoittaa. Hän ei ehkä tahtonut tavata ohjaajaansa muualla kuin kilpailuissa. Pelko, ettei olisi tervetullut, vaivasi Stantonia, mutta hän jatkoi kumminkin matkaansa.

Saavuttuaan neljänteen kerrokseen, kuuli hän jonkun laulavan täyteläisellä, varmalla alttoäänellä. Ovi avautui, ja pieni irlantilainen eukko, puettuna mustaan silkkihameeseen, kurkisti ulos.

— Asuuko mr Floyd täällä? kysyi hän. Nimeni on Stanton.

Vanha palvelijatar astui hymyillen taaksepäin ja työnsi oviverhot syrjään. Stanton näki Jessica Floydin nousevan pianon äärestä ja astuvan askeleen häntä kohti.

Hän oli siinä määrin Floydin näköinen, että Stantonilta oli päästä ihmetyksen huudahdus, mutta samalla tyttö oli niin naisellinen. Hän näytti veljeään pitemmältä ja solakammalta ruumiinmukaisessa vaaleansinisessä puvussaan, mutta Floydin hopeanharmaat silmät välkkyivät pitkien silmäripsien takaa, Floydin pronssikiharat kiertyivät palmikoiden alta hänen ohimoilleen ja hänen hymyilyssään kuvastihe päivänpaiste kuten veljelläänkin.

— Olen pahoillani, kun Jes ei ole kotona, sanoi hän, ojentaessaan kätensä Stantonille. Olen Jessica Floyd, hänen sisarensa, mr Stanton.

Tyttö pelkäsi häntä. Tämä liiankin selvä tosiasia vaikutti syvästi Stantoniin, tuntiessaan hänen kätensä vapisevan omassaan. Vai niin, sellaisen maineen hän oli hankkinut itselleen.

— Minun ei ehkä olisi pitänyt tulla, pyyteli hän anteeksi varsin nöyrästi. Minä — Floyd ei ole antanut minulle vähintäkään oikeutta siihen. Mutta hän oli sangen hyvä minulle maatessani sairaana Lowellissa, ja minä tahdoin kiittää häntä.

Nyt katsahti tyttö häntä silmiin, ja jälleen hän oli huudahtaa ihmetyksestä kohdatessaan Floydin vakaan, kiinteän katseen.

— Miksi ette olisi tullut? Jessillä ei ole niin montaa ystävää, etteivät he kaikki olisi tervetulleet hänen kotiinsa. Olisipa hän vain tietänyt teidän tulevan, niin olisi hän varmaankin kotona.

Hän istuutui tuolille ja pyysi Stantonia tekemään samoin, ottaen sitte käsityönsä esille.

— Hänet kutsuttiin maaseudulle, lisäsi hän, turhaan odotettuaan vaiteliaan vieraansa puhuvan. Hän on pahoillaan kun ei saanut tavata teitä. Hän kuuli mr Greeniltä teidän toipuneen kokonaan sen jälkeen, kun hän oli jättänyt teidät.

— Entäs hän? Minä satutin hänen kätensä.

— Tyttö katsahti ylös hämmästyneenä.

— Satutitteko te hänen kätensä?

— Minä ohjasin vaunua, vastasi Stanton.

Nyt tyttö nauroi, ihastuttavien kuoppasten ilmestyessä hänen poskiinsa. Stanton ei ollut milloinkaan huomannut sellaisia koneenkäyttäjänsä poskissa.

— Olen varma, ettei Jes ole koskaan katsellut asiaa siltä kannalta. Hän sanoi, että onnettomuuteen oli syynä käänne ja kumirengas. Muuten hänen kätensä on melkein ihan terve.

Hän puhui niin kevyesti ja Floydin tapaisella huolettomuudella, että
Stanton hämmästyksekseen erehtyi varomattomuuteen.

— Ettekö te ole levoton hänestä? kysyi hän, kun hän ottaa osaa kilpailuihin ja lisäksi minun kanssani?

Hän kävi totiseksi.

— Jos jotain Jesille sattuisi, kuolisin minäkin, vastasi hän verkkaan. Me olemme — kaksoiset. Muuten olen minä koko lapsuuteni aikana tottunut näkemään veljeni vaarassa. Hän on kai kertonut teille elämästään isämme kanssa?

— On.

— No niin, hänellä ei ollut koskaan aikaa pelkoon enempi kuin minullakaan levottomuuteen hänen puolestaan. Sellaisia asioita ja esineitä ei peljätä, joihin on totuttu lapsesta asti. Kuten muita pikkulapsia kuljetetaan vaunuissa, kuljetettiin häntä nopeissa automobiileissä. Minun isäni ei voinut olla erillään hänestä; kun Jes vielä kulki koltussa vietiin hänet joka päivä tehtaaseen, missä hän sai leikkiä keskellä työmiehiä ja koneita.

Stanton kuunteli suurella mielenkiinnolla.

— Ja te, miss Floyd, mitä te teitte?

— Minäkö? Kun olin seitsentoistavuotias, sanoin eräänä aamuna isälleni: "Isä, mitä Jessicasta tulee? Jes saa oppia kaiken, mitä hän tarvitsee, tullakseen mieheksi; miten Jesin sisar oppii naiseksi?" Ja hän vastasi minulle varsin vilpittömästi: "Jessica, sitä en tiedä. Sinulla ei ole ainoatakaan naissukulaista, ja minä en voi kärsiä ketään vierasta naista äitisi kodissa. Sinä saat sallia Jesin kehittyä teidän kummankin puolesta, paitsi sitä, mitä opit vanhalta hoitajattareltasi." Siksi minä teinkin niin. Jes on sekä Jes että Jessica. Te olette ensimäinen, joka häntä etsii kotoaan, ja ensimäinen, minkä minä milloinkaan New-Yorkissa olen vastaanottanut.

— Ettekö milloinkaan kaipaa seuraa? ihmetteli hän.

Stanton ei koskaan unhottanut hänen vastaustansa; monta kertaa jälkeenpäin muisteli hän sitä.

— Useasti, virkkoi hän tarttuen työhönsä.

Stanton ei ollut aina lempeä, mutta hän osasi olla hienotunteinen, milloin hän sitä tahtoi. Vallan luonnollisella äänellä hän siirtyi pois persoonallisesta aineesta ja alkoi puhua kilpailusta.

— Onko veljenne kotona illalla? kysyi Stanton puoli tuntia myöhemmin, noustessaan lähteäkseen.

— Ei, valitti hän hiukkasen kiirehtien.

— Minäkin olen aivan yksin, jatkoi Stanton. Jospa tietäisin, ettei Floydilla olisi mitään sitä vastaan taikka, ettei hän katsoisi minun käyttäneen hyväkseen hänen poissaoloansa, kysyisin, tahtoisitteko te tehdä minulle sen kunnian, että tulisitte illalla teatteriin.

Tytön harmaat silmät laajenivat, hänen poskilleen nousi heikko puna. Stantonin mieleen tuli elävästi Floydin kasvot ensi iltana, jolloin hän oli ehdottanut koneenkäyttäjälleen, että tämä seuraisi häntä kilpakauden kaikissa kilpailuissa.

— Kysyttekö te minulta? epäili hän.

— Minä tahtoisin sen tehdä. Mutta en, jos luulette, että Floyd olisi toista mieltä, jos hän olisi täällä. Hänen ajatuksensa minusta ei näette varmaankaan ole imarteleva.

— Minä toivon, että voisin kertoa, mitä Jes teistä ajattelee, vastasi hän totisesti. Olen vallan vakuutettu, että hän sallisi minun tulla teidän kanssanne; te olette sangen ystävällinen, sydämellinen kiitos.

Pieni irlantilainen eukko mustassa silkkihameessaan avasi oven hänelle.
Ihmeissään poistui Stanton. Hänestä tuntui niinkuin hän olisi nähnyt
Floydin eikä kumminkaan ollut häntä nähnyt.

Stanton kulutti kaksi tuntia valitessaan moitteetonta kappaletta ja teatteria, mikä ei ollut helpointa hänen syntymäkaupungissaan. Senjälkeen hän söi päivällistä ja meni kotiaan pukeutumaan. Stanton, jonka ylimielinen itsepäisyys ei säästänyt ketään ja jonka hillitön kieli haavoitti Floydia milloin he tapasivatkaan, ei olisi mitenkään ottanut Floydin siskoa ilman hänen lupaansa ravintolaan.

Ilosta loistavana tapasi Stanton Jessican odottamassa määrättynä aikana. Yhtäkaikki tämä oli puettu yksinkertaiseen harmaaseen pukuun, jonka pitsikaulus ulottui hänen pyöreään leukaansa asti. Eloisat ja ilmeikkäät kasvot ja pronssin väriset, leveän hatun alta näkyvät kiharat saattoivat ihmiset yhä uudelleen häntä katsomaan. Stanton piti hänen puvustaan, hänellä oli varma miehen mielipide siitä, miten naisten tuli olla puettuna julkisissa paikoissa.

Vasemmassa ranteessaan läpinäkyvän pitsihihan päällä oli hänellä ainakin neljä tuumaa leveä antikinen hopearannerengas; omituinen loistottomilla turkoseilla kirjattu koru. Kun Stanton teatterissa auttoi hänen päältään viittaa, pääsi Jessicalta äkkiä tuskanhuuto.

— Rannerengas — se tarttui kiinni käteeni, selitti hän ennenkuin toinen ehti kysyä. Se on aivan liian raskas käytettäväksi.

Mutta hän ei kumminkaan ottanut sitä pois, ja monta kertaa illan kuluessa hän kosketti sitä hansikoidulla kädellään ikäänkuin koittaen, oliko se paikallaan. Joku muisto ehkä, tuumi Stanton välinpitämättömästi. Hän oli liiaksi huvitettu omistajattaresta, kiinnittääkseen huomiota hänen rannerenkaaseensa. Lukuunottamatta niitä hetkiä, jotka hän oli viettänyt Floydin seurassa, ei hän ollut milloinkaan tuntenut samanlaista viihdyttävää toveruustunnetta kuin nyt.

Näytös oli päättynyt, ja Stanton ohjasi parhaillaan suojattiaan läpi verkkaan virtaavan ihmisjoukon, kun hän kuuli nimeään huudettavan. Hän katsahti taaksensa ja huomasi Valerie Carlislen tulevan aitiostaan suuret silmänsä häneen suunnattuina. Valikoidussa vaaleanvihreässä puvussaan, paljaat olkapäät välkkyen niinkuin valkea silkki ja jalokivillä koristettu seppele vaaleilla hiuksillaan veti hän kaikkien läsnäolevien huomion puoleensa. Stanton kumarsi, aikoen jatkaa matkaansa, mutta tyttö huusi häntä uudelleen ja viittasi samalla häntä tulemaan luoksensa.

— Mr Stanton!

Hän nähtävästi odotti, että Stanton olisi hetkeksi jättänyt seuransa, sillä hän itse eteni pari askelta isästään ja eräästä nuoremmasta herrasta, jotka olivat hänen seurassaan. Mutta Stanton pidätti Jessican käden käsivarrellaan.

— Te huusitte minua, miss Carlisle? kysyi hän. Miss Floyd, sallikaa minun esitellä miss Carlisle.

Kumpikin nainen nyökkäsi erikoisetta ihastuksetta, ja Valerie Carlisle tarkasteli Jessicaa kiireestä kantapäähän.

— Miss Floyd, emmekö ole tavanneet ennen? kysyi hän hämmästyneenä.
Antakaa anteeksi, mutta minusta tuntuu siltä.

— Te olette arvatenkin tavannut minun kaksoisveljeni. Hän on usein mr
Stantonin seurassa.

Heidän katseissaan oli jotain vihamielisyyttä, niinkuin oli ollut
Floydin ja hänen välillään rautatieasemalla Lowelliin lähdettäessä.
Miss Carlisle kääntyi Stantonin puoleen.

— Oh, teidän koneenkäyttäjänne muistuu mieleeni.

— Ystäväni ja koneenkäyttäjäni, oikasi Stanton.

— Vai niin! Mutta minä pidätän teitä… tahdoin ainoastaan kuulla, oletteko jo varsin toipunut pahoinvoinnistanne. Kun te silloin illalla lähditte meiltä, en olisi mitenkään uskonut, että te seuraavana aamuna olisitte ottanut osaa kilpailuihin. Eikä teidän olisi pitänyt tehdäkään niin; sehän aiheutti onnettomuuden.

Hän avasi suunsa kieltääkseen, ettei syynä onnettomuuteen ollut pahoinvointi, mutta hän hillitsi itsensä. Jos hän ei olisi ollut ärtyinen, kuten on tavallisesti laita vahvojen miehien, jotka ovat sairaat, olisikohan hän silloin riidellyt Floydin kanssa ja antanut vaununsa mennä käänteessä moista turmiollista vauhtia? Sitä hän ei tietänyt.

— Kiitos, olen vallan terve, vastasi hän sen sijaan.

— Se tuottaa minulle todellista iloa. Ettekö tahdo tulla pian meitä tervehtimään… te olette velkaa vieraissakäynnin, noiden päivällisten jälkeen, tiedättehän.

Stanton ei vastannut tytön hymyilyyn.

— Teidän täytyy uskoa, että olen kiitollinen noista päivällisistä, ilman muodollisuuksiakin, miss Carlisle. Matkustan Indianaan muutaman päivän perästä, torjui hän.

Tytönkin ilme koveni äkkiä ja merkillisesti, hän otti askeleen taaksepäin nostaen pitkää laahustintaan.

— Kuten tahdotte. Oh! Me saimme tietää, mikä vaunu voittaa, kun teidän täytyy olla poissa kilpailusta, mr Stanton, kuten Lowellissakin. Ja te olitte väärässä… se ei ollut Duplex vaan Atalanta vaunu. Hyvää yötä!

Stanton katsahti varsin hämmästyneenä hänen jälkeensä, käännähti sitte ympäri ja kohtasi Jessican vilpittömät silmät.

— Tulkaa ulos raittiiseen ilmaan, pyysi hän. Hänen hajuvetensä tukehduttaa.

— Sandelipuun tuoksua, vastasi Jessica ympärikääntyessään; hänellä oli veljensä tapa heti totella kehotusta. Kun he olivat matkalla ulos, kysyi tyttö: saanko sanoa jotain tungettelevaa?

— Mikä oikeus on minulla suuttua siitä, jota minulle sanotaan. Minä itsekään en pidä tapanani häikäillä.

— Silloin minä pyydän, ettette lähesty miss Carlislea vähää ennen kilpailua.

Hän pysähtyi paikalleen jalkakäytävällä.

— Te tiedätte… te tunnette…

— Tiedän vain sen, minkä Jesskin tietää, selitti hän. Mutta minä luulen, ettei miss Carlisle ole suosiollinen kilpailullenne. Toisilla ihmisillä on ehkä synnynnäinen, onnettomuutta tuottava vaikutus.

Stanton, joka ei antanut pilan johtaa itseään harhaan, puisti päätään.

— Minä ymmärrän, mitä Floyd luulee, mutta se on mahdotonta, käsittämätöntä. Muuten olisi se hänelle eduksi, että minä voitan; Merkuriusyhtiö käyttää hänen isänsä renkaita.

— Niin, säesti Jessica vastaan väittämättä.

Kun Stanton jätti hänet hämärästi valaistussa eteisessä, veti tyttö nopeasti hansikkaan kädestään.

— Isäni tapana oli sanoa, että hansikoittu käsi ojennetaan vain vihamiehelle, sanoi tyttö puoliksi piloillaan puoliksi tosissaan. Hyvää yötä!

Kuului nopsahdus ja helinää, ennenkuin Stanton ehti vastata. Stanton kumartui alas ja nosti hänen leveän rannerenkaansa ylös, joka oli irtautunut tytön nopeasta liikkeestä.

— Saanko panna sen paikalleen? kysyi hän.

Mutta tyttö ojensi kätensä ottaakseen koristuksen; heikossa valaistuksessa oli Stanton huomaavinaan, että hän äkkiä kävi levottomaksi.

— Ei, se on liian raskas, kielsi hän. Hyvää yötä, minulla on ollut erittäin hupainen ilta.

Kun Stanton hotellissaan riisui hansikkaitaan, huomasi hän hämmästyksekseen veripilkkuja oikean käden sormissa. Vähitellen hänen muistiinsa palautui, että Jessican rannerengas oli tuntunut lämpimälle ja kostealle, kun hän nosti sen maasta. Se oli siis riipaissut hänen käteensä irtaantuessaan, päätteli hän itsekseen. Eikä hän ollut puhunut mitään. Stanton naurahti hyväksyvästi ja ihaillen, tytöllä oli veljensä itsensähillitsemiskykyä ja rohkeutta. Stanton halveksi valittavia ihmisiä.

Hän vain toivoi, ettei Jessican silmät olleet niin peräti samanlaiset kuin Floydinkin, se saattoi hänet hämilleen.

KAHDEKSAS LUKU

Sopimus.

Floyd vastasi Stantonin vierailuun muutamaa päivää myöhemmin omalla tavallaan.

— Eräs herra tuolla haluaa puhua kanssanne, ilmoitti hotellin juoksupoika muutamana iltapäivänä. Hän sanoi, ettei hän uskalla jättää automobiiliaan, mutta että hän olisi iloinen, jos te tahtoisitte tulla alas, sir.

Stanton katsahti saamaansa korttiin ja nousi innokkaasti ylös.

Hänen koneenkäyttäjänsä seisoi eteisessä katsellen suuren akkunan läpi katukäytävän vieressä olevaa harmaan ruskeaa automobiilia, joka oli yhtä paljas tarpeettomista varustuksista kuin ammattinyrkkeilijä, joka on matkalla areenalle. Kuullessaan alastulevan hissin kolinan, kääntyi hän ympäri ja tervehti ohjaajaa kasvot päivänpaisteisina.

— En uskaltanut päästää automobiilianne näkyvistäni, huudahti hän. Se lähetetään Indianaan tänä iltana, mutta päällikkö tahtoi, että te näkisitte sen sitä ennen. Ei ollut aikaa noutaa teitä tehtaaseen sen jälkeen, kun ohjauslaite oli muutettu toivomuksenne mukaiseksi, ja siksi he lähettivät sen tänne tarkastettavaksenne. Päällikkö lähetti terveisiä ja pyysi sanomaan, että te koittelisitte sitä missä tahdotte hän kyllä maksaa sakot, jos kävisi hullusti, mutta että automobiili lähetettäisi länteen tänä iltana, jollei se ole korjauksen tarpeessa. Puhutaan lakon mahdollisuuksista rautatiellä, ja siksi olisi välttämätöntä saada se lähetettyä ajoissa.

Kuka sen ohjasi tänne? kysyi Stanton mustasukkaisesti silmäillen akkunan läpi, vaikka muuten odottamattoman ystävällisesti asianhaaroihin nähden.

— Päällikkö aina puistokadun kulmaan asti. Hän sanoi… no, sehän on yhdentekevää.

— Ei, jatkakaa.

— Niin, hän sanoi itse olleensa kilpa-ajaja ja tietävänsä, miltä teistä tuntuu, kun kuulette, että vaunuanne on joku toinen ohjannut 30 penikulmaa, ja, ja — että hän uskoi olevansa ainoa mies, joka tohti teostansa teille kertoa.

— Minä noudan käsineeni ja naamarini, sanoi Stanton palaten hissille.

Kun hän jälleen yhtyi Floydiin suuren vaunun luona, pysähtyi hän hetkiseksi kiinnittämään käsineitään ennenkuin pani koneen käyntiin.

— Puhuiko miss Floyd teille, että minä tässä eräänä päivänä olin vierailulla teillä? kysyi hän.

— Puhui tietenkin. Olin niin pahoillani, kun en ollut kotona; en ollut milloinkaan ajatellut, että tulisitte luokseni.

— Teillä ei kaiketi ollut mitään sitä vastaan, että vein hänet teatteriin. Oli mahdotonta kysyä mielipidettänne.

Tämäkö oli itsekäs Stanton? Floydin silmissä kuvastui hyväksymistä, jossa oli puoleksi leikkiä ja tunteellisuutta.

— Jotain sitä vastaan? Miksi olisi minulla sitä ollut? Kykenitte kait häntä suojelemaan.

— Pankaa kipinälaitos toimimaan, pyysi Stanton, mennessään kiertämään moottoria käyntiin.

— Me emme pääse puolenkaan korttelin mittaa, ennenkuin meillä on joka ainoa poliisi 10 neliöpenikulman alueelta kintereillämme, huusi Floyd.

— Milloin se lähetetään junalle?

— Sen on oltava toimiston edustalla kello 6, jos ette vain lähetä sitä takaisin tehtaaseen.

— Kello on nyt neljä. Meillä ei ole aikaa mennä Long Island-radalle, ja Beach-radalla on parasta kättä moottoripyörä-kilpailut. Nouskaa paikallenne! Me valitsemme Pelhamin puiston.

— Pelhamin puiston! Ei mutta…

— Onko teillä parempi ehdotus?

— Sehän on ensi kertaa, sanoi Floyd peräytyen. He eivät voi muuta kuin sakottaa teitä.

Stanton kohotti olkapäitään ja vaunu lähti liikkeelle. Merkuriusvaunu pyöri verkalleen ihmisten täyttämiä katuja pitkin. Ei ainoankaan liikennepoliisin pieninkään merkinanto jäänyt huomaamatta, nopeusmääräyksiä ei ainakaan suuremmassa määrässä rikottu; Stanton ohjasi niinkuin lainkuuliainen chauffööri konsanaan etukaupungeista aina puiston sisälle saakka.

— Älkää huoliko kuunnella ja katsella liian paljon, ja älkää puhuko minulle, jos teette sitä, neuvoi Stanton nopeasti, kumartuen eteenpäin.

Merkuriusvaunu päästi pahan mylvinän, joka puhdisti Pelhamin puiston neljännes penikulman matkalta, ja hypähti eteenpäin.

Floyd piti katseensa eteenpäin tähdättynä ja vältti huolellisesti katsomasta automobiilin vanavedessä syntynyttä liikettä. Hän huomasi hälväsemältä poliisikonstaapelin, jolla oli täysi työ säikähtyneen hevosensa pitelemisestä, kun automobiili kiiti ohi, ja Floyd oli varmasti vakuutettu, että heidän takanaan oli kokonainen joukkue.

— Ohjauslaite tuntuu jonkun verran jäykälle, huomautti Stanton, puikahuttaessaan erään automobiilin ja kärryjen välistä. Mutta sen me voimme korjata radalla.

Kaksi konstaapelia moottoripyörillä ovat kintereillämme, ilmoitti
Floyd, koettaen pidättää iloisuuttaan. Joko riittää?

— En ole nähnyt heitä vielä. Minä en tietenkään voi panna täyttä vauhtia täällä, mutta. — Oliko se koira?

— Villakoira.

Mutta se tuntuu hyvältä.

Samassa ilmaantui sivutieltä moottoripyörällä ajava poliisikonstaapeli käsi kohotettuna. Stanton pysähytti vaunun heti, ja Floyd kohotti kätensä varottaakseen takaa-ajavia…

— Te olette pidätetty, kirkui kolme ääntä yhdestä suusta,
Merkuriusvaunun seistessä paikallaan.

— Onko niin? kysyi ohjaaja riisuessaan naamarinsa ja käsineensä.

Lisäksi tuli vielä pari poliisia moottoripyörillä Ja kolme ratsastaen.
Raivostunut kahdeksikko ja koko seudun väestö ympäröi automobiilin.

— Seuraatteko suosiolla vartiokonttooriin tai viemmekö me teidät väkisin? Mikä on numeronne.

— Seuraan teitä minne ikinä tahdotte, lupasi Stanton. Näyttäkää tietä.

He lähtivät liikkeelle, poliisi sekä edessä että takana, missä myöskin ajoi joku huonostipuettu polkupyöräilijä. He ajoivat vartiokonttooriin kaikin.

Syytös oli kolminkertainen: nopeussääntöjä oli rikottu, oli ajettu ainakin 50 penikulmaa tunnissa, pidättäessä oli tehty vastarintaa ja loukattu paloasetuksia. Alettiin tavalliset kyselyt, joihin Stanton vastasi täsmällisesti ja lyhyesti.

— Nimi ja ikä?

— Ralhp Stanton, 26 vuotta.

— Ammatti?

— Automobiilin ohjaaja.

— Automobiilin nimi?

— Merkurius.

— Omistaja?

— Merkurius yhtiö.

Ränstynyt nuorimies keskeytti kuulustelun tarttuen… Floydin käsivarteen ja läkähtymäisillään änköttäen.

— Onko tuo Stanton? Stanton? Entäs te kuka te olette?

— Jes Floyd, hänen koneenkäyttäjänsä, kuului ihmettelevä vastaus.

Floyd vetäytyi vieraan kanssa huoneen toiseen päähän, Stantonin jatkaessa vastauksiaan. Kun komento oli päästy loppuun, viittasi hän Floydin luokseen.

— Tulkaa nyt. Täytyy mennä tuomarin luo antamaan takaus, kutsui hän kärsimättömästi.

Floyd tuli hänen luokseen liikutettuna ja mieli kuohuksissa.

— Stanton, se on muuan sanomalehtireportteri; hän pyytää meitä kertomaan hänelle kaikki tyyni. Hän tarvitsee hyvän pätkän, joka auttaisi häntä lehdessään — emmekö voi sitä tehdä?

Stanton tarkasteli seuralaistaan otsa rypyssä. Miksi sen tekisimme.
Sanomalehdet saavat ottaa tietonsa mistä saavat, se ei meihin kuulu.
Lähdetään nyt.

— Mutta hän tarvitsee sitä, se voisi häntä auttaa, lausui Floyd. Hän, hän on laiha ja onneton. Hän on nälissään.

Tahdotteko auttaa häntä? kysyi hämmästynyt ohjaaja. Onko teillä halua auttaa miestä, jota ette tunne ja jota ette luultavasti milloinkaan tule jälleen tapaamaan?

— Ettekö te haluaisi? kysyi Floyd teeskentelemättömästi.

— Minä en tule paratiisiin, vastasi Stanton kuivasti. Puhukaa hänelle mitä tahdotte, mutta kiirehtikää.

Hän katsoi jälleen reportteriin, mutta nyt toisilla silmillä. Floyd oli oikeassa; mies näytti kurjalta ja nälkiintyneeltä. Stantonia kadutti. Hän oli voimakas, mutta armahtamaton ja onnessaan itsekäs.

— Te olette kasvattavaa seuraa, huomautti hän Floydille, kun he olivat menossa konstaapelin seuraamana ulos.

— Miksi niin? kysyi Floyd ihmetellen.

Mutta Stantonilla ei ollut halua selittää.

Tuomarin kuulustelu ei vienyt pitkää aikaa. Stanton tuomittiin jättämään 1000 dollarin takauksen. Viidentoista minuutin kuluttua hän istui jo ohjausrattaan ääressä automobiilissään.

— Me ehdimme ajoissa toimistoon, virkkoi lainrikkoja.

— Tehän teette sitä, niinkuin olisitte siihen tottunut, veisteli Floyd teeskennellen epäluuloa.

Toimistoon he jättivät automobiilin, mutta eivät eronneet toisistansa. Stanton tunsi kaipaavansa yhä enemmän ja enemmän Jesse Floydin seuraa, oli tapahtunut ratkaiseva käänne tässä yksinäisessä luonteessa.

— Jäättekö tänne? kysyi hän, kun asiat oli toimistossa saatu järjestettyä.

— En, vastasi Floyd.

— Tulkaa sitte kanssani syömään päivällistä. Koneenkäyttäjä puisti kiharaista päätään ja kieltäytyi sanoen.

— Siitä me olemme saaneet tarpeemme, mr Stanton, minä vien teidät nyt mukaani.

— Kotiinneko? pääsi Stantonilta tahdottomasti. Hän jo kuvitteli näkevänsä Jessin ja Jessican yhdessä saadakseen verrata heidän uskomatonta yhdennäköisyyttään toisiinsa.

— Niin mielelläni, mutta kuten tiedätte, asumme me kaukana kaupungilla, ja minun täytyy olla täällä tunnin perästä. Mr Green haluaa puhua kanssani.

— Oh, missä tahdotte. Kuulkaapas, miksi ette voi odottaa ja matkustaa minun kanssani Indianapolikseen? Se tekisi matkamme hupaisemmaksi.

Floyd ei osannut hämmästyksissään sanoa sanaakaan.

— Minä — te olette sangen ystävällinen ehdottaessanne sitä, — mutta mr
Green ei suostu siihen. Hän on järjestänyt matkani täksi illaksi.

— Miksei hän suostuisi siihen, te saapuisitte hyvissä ajoin perille.

Floyd katseli toveriaan veitikkamaisesti, mutta ei virkannut mitään.
Stanton pysähtyi keskelle jalkakäytävää ukkospilvi otsalla.

— Minä ymmärrän, mitä tarkotatte, Floyd… Vastatkaa minulle suoraan! Ettekö usko voivanne kestää 24 tuntia minun seurassani jättämättä yhtiötä.

— Uskon.

— Uskotteko?

— Uskon, olen vallan varma, että viihdyn seurassanne paljoa kauemmin kuin minulla koskaan on tilaisuutta siihen, Ralph Stanton. Me olemme tiellä tässä, vai miten?

Hän oli hetkisen näyttänyt aivan Jessicalta. Ja Stanton oli jälleen näkevinään tytön surulliset kasvot, tämän kumartuessa käsityönsä yli ja kuulevinansa hänen vastauksensa "usein", kun hän oli kysynyt, eikö hänestä tuntunut yksinäiseltä. He eivät siis olleetkaan tarpeeksi toisilleen, nämä kaksoiset? He sallisivat ehkä kolmannen liittyä heihin? Stanton veti syvään henkeänsä; voimakas aavistus jostakin selittämättömästä alkoi herätä hänessä, eikä se vaimentunut ennenkuin sinä päivänä, jolloin koko hänen maailmansa luhistui.

He kulkivat edelleen kohti hiljaista ranskalaista ravintolaa, jonka Floyd oli valinnut, ja kummankin onnistui matkalla siihen määrin saavuttaa mielensä tasapaino, että he pian olivat kiihtyneet keskusteluun kahden erilaisen nopeusmittarin ansioista, tätä keskustelua kesti sitte koko päivällisen ajan. He istuivat kauan yksinkertaisen aterian ääressä ja nauttivat suuresti toistensa seurasta. Mutta lopuksi vaipui kumpikin syviin aatoksiin, jotka Stanton vihdoin keskeytti.

— Näin, että miss Floyd oli satuttanut kätensä. Toivon että käsi on nyt parempi.

Floyd katsahti ylös hätkähtäen niin kovasti, että kaatoi vieressään olevan vesilasin.

— Mitä tarkotatte? lausui hän kiihkeästi. Mitä tarkotatte? kätensäkö?

Lasipalasten kilinä saattoi tarjoilijan kiirehtimään suin päin huoneeseen.

Mutta Floyd ei lainannut katsettakaan aikaansaamalleen hävitykselle, hän vain tuijotti Stantoniin, joka istui paikallaan kokonaan hämmästyneenä.

— Mitäkö tarkotan? Minä sanon, että sisarenne rannerengas aukeni ja riipasi häntä käsivarteen tuona teatterissa käynti-iltana, ja minä kysyin teiltä, joko hänen kätensä on parantunut. Mikä teitä vaivaa?

Floyd työnsi tuolinsa taaksepäin, antaakseen tilaa permantoa kuivaavalle tarjoilijalle.

— Te oikein säikytitte minut, huudahti hän helpotuksesta huokaisten. Minä peljästyin, että Jessica oli loukannut itsensä eikä ollut siitä kertonut minulle. Meillä on vain toisemme ja me olemme kaksoiset — luulen, että me olemme naurettavan pelkoja toisistamme. Nyt muistankin, että hänellä oli raamuke kädessään, mutta minä luulin, että kissa oli sen raapaissut.

Floyd oli edelleen kalpea ja maksoi laskunsa seuralaiseensa katsomatta.

— Hermonne ovat epäkunnossa, huomautti Stanton uteliaasti häntä tarkastellen. Luulin, että te olisitte ollut se, joka vast’ikään pidätettiin. Teidän täytyy voimistua, jos otamme osaa useampiin kilpailuihin.

— Älkää huolehtiko siitä asiasta, vastasi Floyd, joka oli jälleen voittanut iloisuutensa ja saanut väriä kasvoilleen. Minä otan mukaani vähän hajusuolaa siltä varalta, että rupean voimaan pahoin, kun te alatte ottaa vauhtia.

He pysähtyivät ravintolan ulkopuolelle, Floyd katsahti kelloaan.

Minun täytyy palata toimistoon, sanoi hän. Saanko nähdä teitä vielä ennen matkaani?

— Koska lähdette?

Kello 9 tänä iltana Grand Centralista. Me matkustamme aina paria päivää teitä aikaisemmin, kuten tiedätte.

— Siinä tapauksessa on parasta, että paiskaamme nyt kättä, sanoi
Stanton.

He tekivät niin ja erosivat.

Viisi minuuttia yli 9 samana iltana lähti Chicagon juna New-Yorkista. Kymmenen minuuttia myöhemmin laskeutui käsi Floydin olalle, tämän katsellessa junan akkunasta laitakaupungin häipyviä valoja.

— Onko teillä halua haastella, tai menenkö takaisin paikalleni seuraavaan vaunuun? kysyi Stanton.

Hänen koneenkäyttäjänsä käännähti hämmästyneenä akkunasta.

— Stanton? Sekö te todella olette?

— Koska teidän täytyi matkustaa tänä iltana, en huomannut mitään syytä, miksi minäkään en olisi voinut lähteä. Minä inhoan junamatkaa; me saamme sen kestää yhdessä. Te ette ole vielä vastannut kysymykseeni.

— En tietänyt, että minun tarvitsisi sitä tehdä, hymyili Floyd.

Ja tosiaankin oli mahdotonta erehtyä. Floydin iloisista, rehellisistä kasvoista loisti selvästi tervetuloa. Stanton istuutui häntä vastapäätä, veti taskustaan kokoon taitetun sanomalehden ja ojensi sen hänelle.

— Oletteko nähnyt tätä? kysyi hän.

— Juorujako radalta, kysyi Floyd ottaessaan lehden.

— Oikeusuutisia, oikasi Stanton.

Hiljaisuus tuli pitkälliseksi. Kun Floyd oli lukenut lehden, kääntyi hän akkunaan päin ja istui siten kauvan. Mutta vihdoin hän kääntyi jälleen Stantoniin nyökäten hänelle.

— Niin, se merkitsee, että saan takaisin isäni tehtaan, vahvisti hän rauhallisesti. Minä olen sangen iloinen, vaikkei minulla ole siitä mitään hyötyä. Minulla ei ole pääomaa automobiilitehtaan käyttämiseen enkä tahdo myödä sitä, ennenkuin olen siihen pakotettu.

— Panisitteko sen käyntiin jälleen?

Veri virtasi Floydin poskille, ja hän katsahti toveriinsa silmät innostuksesta ja ilosta loistaen.

— Antaisin jälellä olevan elämäni, saadakseni käyttää tehdasta isäni suunnitelman mukaan yhden vuoden… vaikkapa 6 kuukautta, osottaakseni, että ne, jotka uskoivat ja luottivat isääni, eivät erehtyneet. Te ette sitä ymmärrä, ette voi sitä ymmärtää.

— Enkö? vastasi Stanton. Floyd miksi luulette, että otan osaa kilpailuihin, jos en voi ymmärtää, että vissiin päämäärään päästäkseen täytyy uskaltaa. Sanoin teille kerran, etten tahdo elää ikääni köyhänä… minä en ole siihen syntynyt. Jos voitan pari palkintoa vielä tänä ajokautena, on minulla omaisuus, joka suunnilleen vastaa tehtaanne arvoa. Me olemme kumpikin varsin selvillä automobiiliteollisuudesta; olisiko teillä halua, jos kaikki käy hyvin, liittyä kumppanuuteen minun kanssani, herättääksemme jälleen henkiin — kuulut Kometziautomobiilit? Älkää vastatko nyt, vaan ajatelkaa asiaa.

— Stanton!

— Odottakaa! Meillä on hyvää aikaa. Me voimme helposti menettää kaikki, tehtaan ja kaikki tyyni.

— Minä uskallan oman osani.

— Sen teen minäkin, säesti Stanton. Sillä aikaa on parasta, että koittelette minua matkatoverina, ennenkuin otatte minut kumppanuuteenne. Muistakaa, että me ajaisimme kaksisin sangen pitkän matkan.

— Ei ole todenmukaista, että minä unohtaisin sen asian, vastasi Floyd.
Muistakaa sitä samaa minusta, Stanton.

YHDEKSÄS LUKU

Jessican onni.

Kun Merkuriusyhtiön apulaisjohtaja seuraavana aamuna kulki junan läpi ja näki noiden kahden syövän yhdessä aamiaista ravintolavaunussa, pysähtyi hän keskelle käytävää pahantuulinen ilme kasvoillaan. Näkemänsä oli todellakin tavatonta.

— Ei, mutta! pääsi häneltä. Ei, mutta!

Stanton katseli häntä pilkallisesti.

— Jos te joudutte riitaan Floydin kanssa, niin mistä minä täällä hankin teille toisen koneenkäyttäjän, lausui Green jyrkästi.

— All right, kuului vastaus.

Floyd istui kartan yli kumartuneena katsahtamatta ylös; hän näytti nuoremmalta ja iloisemmalta kuin tavallisesti, ja jokin tuon kiharaisen pään asennossa vahvisti, että todellakin oli all right. Mr Green kulki edelleen, jättäen heidät loppumatkaksi rauhaan.

Automobiilikilpailujen oli määrä kestää kolme päivää. Rata oli hyvässä kunnossa ja kaksi penikulmaa pitkä. Kilpailtiin useammissa luokissa ja monilla matkoilla, Merkuriusvaunu oli ilmoittautunut ainakin yhteen kilpailuun joka päivä, toisina päivinä useampiinkin.

— Eikö ainoakaan Atalanta-vaunu ota osaa kilpailuihin? ihmetteli Floyd ensimäisenä aamuna radalla.

— Ei, vakuutti Stanton.

— Silloin ei minun tarvitse polttaa josstikkuja [hyvältä tuoksuvia tikkuja, joita kiinalaiset polttavat jumalankuviensa edessä temppeleissään].

— Mitä varten?

— Suojaksemme, vastasi Floyd ryhtymättä tarkemmin selittämään, mitä tarkoitti.

Onni oli heidän matkassaan. Tällä kertaa eivät sairaus eikä tapaturmat vieneet heiltä voittoja. Stanton ajoi mainiosti ja sai useita palkintoja.

— Nyt te olette osannut oikeaan, Stanton, tunnusti muuan kuuluisa kilpailija, toivottaessaan onnea, jouduttuaan häviölle 5 penikulman matkalla. Hän ei pitänyt muista, mutta Stantonia hän ei saattanut olla ihailematta.

— Miten niin? kysyi Stanton… Te olette samalla uhkarohkea, mutta myöskin harkitun varovainen.

Niin oli todellakin asian laita. Stantonin ajo Floydin istuessa hänen vieressään oli yhtä hurjaa ja suurenmoista kuin ennenkin, mutta samalla tämä oli kaikkien mahdollisuuksien ja tapahtumien varteenottamista ja välttämistä. Miksi? Kellään ei ollut aikaa sitä arvailla.

Stanton itse alkoi käydä levottomaksi yhä kasvavasta kiintymisestään koneenkäyttäjäänsä. Hän ei ollut milloinkaan kaivannut ketään, hänelle oli ollut aina oma itsensä tarpeeksi, ja nyt hänen oli mahdoton olla ilman Floydin seuraa. Se tuntui hänestä joskus melkein orjuuttavalta; ja milloin sen kahleet liiaksi rasittivat, käyttäytyi hän vihamielisesti Floydia kohtaan.

Floyd nauroi, ja hänen naurunsa olisi riisunut kasakan aseistaan. Milloin hän ei nauranut, suuttui hän, ja he riitelivätkin keskimäärin neljästi päivässä. Joka ainoan vapaan hetken kumppanukset viettivät yhdessä, niin että heidän ystävyytensä lopuksi kävi ilmeiseksi jopa epäuskoiselle mr Greenillekin.

— Me voimme neuvotella junassa kotimatkalla tehdasliikkeestämme, lausu Stanton erotessaan koneenkäyttäjästään viimeisenä päivänä Merkurius-asemalla.

Minä luulen, että Kometiyhtiön kilpa-ajovaunuun asetetaan varalaidat kummallekin puolelle, niin että te voitte, jos päähänne taas pälkähtää ajaa nurin aitoja, kuten tänäpänä iltapäivällä, hämmästeli Floyd.

— Aitoja tai ei, niin voitimme joka tapauksessa, vastasi Stanton.

— Tietysti! Te jatkoitte ajoa vaunun etupuolella, niin että takaosan täytyi kiivetä takaisin maantielle ja seurata mukana. Minä sitä odotinkin; teillä oli liiaksi kiire, välittääksenne sellaisesta pikkuasiasta kuin aidasta.

— Te siltä näytittekin kuin olisitte sitä odottanut. Jos minulla tuollaisissa tapauksissa on liian kiire ollakseni levoton, Floyd, niin on teillä sen sijaan aikaa siihenkin. Ajatteletteko milloinkaan, kun me olemme ajamaisillamme nurin, mitä siitä todenmukaisesti olisi seurauksena?

Floyd pysähtyi ja katsoi kysyjään kirkkailla silmillänsä.

— Yhtä asiaa minä pyydän, vastasi hän totisesti. Kun ajamme nurin, ajakaamme sitte kunnollisesti. Kuolemista vastaan ei minulla ole mitään erikoista… se minun kumminkin täytyy tehdä ennemmin tai myöhemmin — mutta murskaantua ja tulla sitte parsituksi kokoon, ei kiitoksia! Siksi juuri, jälleen pilkisti hänen vastustamaton hymyilynsä esille, minä tunnen itseni niin varmaksi teidän kanssanne; teidän ajotapanne tekee kuoleman ehdottomaksi.

Se riittää, vastasi Stanton, me näemme siis jälleen toisemme.

He tapasivat toisensa junassa ja viettivät pitkät tunnit matkalla työskennellen ja jutellen. Toisten matkustajien huomio kiintyi noihin kahteen, jotka istuivat vastatusten syventyneenä milloin keskusteluun milloin väittelyyn. He täyttivät piirustuksilla ja numeroilla tyhjät kirjekotelot, juna-aikataulut vieläpä ruokalistatkin ravintolavaunussa.

Kumpikin osottautui olevansa perillä kaikissa automobiiliteollisuutta koskevissa asioissa ja Stanton eritoten suurempia teknillisiä tietoja vaativissa kysymyksissä.

— En tietänyt… ihmetteli Floyd lopuksi.

Stanton ehätti kysyjän, selittäen vähän pitämättömällä äänellä:

— Olen koneinsinööri; suoritin tutkinnon korkeakoulussa ollessani 21-vuotias; siitä on nyt 5 vuotta. Te pudotitte lyijykynänne. Mitä arvelette, jos pysähtyisimme päiväksi Buffaloon tehdastanne katsomaan.

— Oivallista, virkkoi Floyd jonkun verran vitkastellen. Puoleksi päiväksi, ei kauemmaksi. Meidän täytyy valmistautua tuohon pokaalikilpailuun.

— Sehän on vasta kolmen viikon kuluttua. Te alatte käytä yhtä varovaiseksi kun Greenikin.

— Miten surullista. Kumminkin minun täytyy olla tehtaassa, vaikka ei teidän. Puoli päivää saa riittää.

Stanton tarkasteli häntä ärtyneesti. Aina välillä luuli hän huomaavansa, että Floyd vältti liian läheistä seurustelua hänen kanssaan ja koitti pitää häntä vissin välimatkan päässä itsestänsä.

He jäivät puoleksi päiväksi Buffaloon ja ajoivat suurelle, äänettömälle rakennusryhmälle, joka ennen oli ollut Kometin tehdas.

Stantonissa heräsi omituisia tunteita, huomatessaan miten hyvin Floyd tunsi paikan; tämä veti taskustaan avainkimpun ja kykeni heti löytämään oikean avaimen jokaiseen veräjään ja oveen. Niin, tänne hän kuului… tänne, missä tämän kuoleman hiljaisuuden sijaan oli ollut vilkasta elämää ja liikettä. Heidän äänensä kaikuivat autiossa tehtaassa, ja tornin korkuisina kohosivat liikkumattomat koneet heidän ylitsensä, viilan lastujen peittämän korkean tehtaan permannon kumahdellessa heidän jalkainsa alla.

Kun he kulkivat huoneesta huoneeseen, rakennuksesta toiseen, kävi Floyd vähä vähältä yhä kalpeammaksi ja hänen selityksensä niukemmiksi. Kun he viimein ehtivät lasiovelle, jolle oli kirjoitettu "konttoori", pysähtyi Floyd äkkiä ja nojasi kättään seinää vastaan ikäänkuin tukea etsien.

— Poistukaa vähäksi aikaa, pyysi hän murtuneella äänellä. Minä tulen jälestä. En ole ollut täällä senjälkeen kuin isäni…

Stanton lähti katsomaan penikulman mittaista nyt ruohottunutta rataa, missä Edgar Floyd oli harjotellut kilpailuja varten pikku Jes viereensä sidottuna, ja missä vähän vanhempi Jes oli toiminut isänsä koneenkäyttäjänä. Seistessään siinä synkkänä lokakuun päivänä, aprikoi Stanton monia asioita ja tapahtumia.

Kun Floyd puoli tuntia myöhemmin tuli ulos, seisoi Stanton yhä paikallaan nojaten rataa ympäröivää aitaa vastaan.

— Floyd, mitä olette ajatellut sisarenne vastaisuudesta? kysyi hän ilman muuta.

Floyd pysähtyi ja tuijotti häneen pelästynyt ilme harmaissa silmissään.

— Sisareniko? toisti hän. Miksi sitä kysytte?

— Hän on täysikasvuinen nainen, hänen täytyy elää omaa elämäänsä. Te ette voi pitää häntä sisään teljettynä niinkuin nunnaa, kunnes hän huomaa tulleensa niin vanhaksi, että todellisen elämän mahdollisuudet ovat häneltä menneet.

Floyd tuijotti yhä häneen sanaakaan sanomatta; konttoorissa vietetty puolituntinen oli kalventanut hänen poskensa.

— Te, jos kukaan, tunnette minut, Jes Floyd. Te tunnette ilkeän sisuni, terävän kieleni, ja tiedätte, että minä, paraimmillanikin ollessani, olen äkäinen peto. Mutta minä luulen, että minussa on siksi paljon synnynnäistä gentlemannia, että osaan olla siivo naista kohtaan. Jos tuonnempana saisin tilaisuuden pyytää sisarenne kättä, antaisitteko te suostumuksenne? Vastatkaa minulle rehellisesti, jos ette pidä minua sellaisena, että voitte uskoa hänet minulle — se ei tule vaikuttamaan meidän ystävyyteemme.

— Te olette tavannut hänet yhden ainoan kerran, muistutti Floyd häntä. Hän sammalsi, se oli varmin merkki siitä, että hän oli kiihottunut. Stanton ei ollut kuullut hänen tekevän sitä muualla kuin kilparadalla; kun hän kuuli sen nyt täällä maaseudulla, aikaansai se hänessä samanlaisen mielenliikutuksen.

— Tiedän, tiedän, vastasi hän. Mutta minä tapaan hänet ehkä useammin, ja kun hän ei näe muita miehiä, niin rupeaa hän ehkä pitämään minusta. Ei siksi, että minussa olisi paljoa, joka tekisi minut sen arvoiseksi — ehkei hän edes tahdo nähdä minua. Minä tahtoisin vain tietää, saanko minä käydä hänen luonaan… Jos sanotte ei, niin lyömme kättä ja jätämme asian ainaiseksi.

Floyd ojensi viivytellen kapean kätensä.

— Jessica on oikeutettu onneensa, myönsi hän. Minä en aijo puuttua asioihin, jotka käyvät ymmärrykseni yli. Ja minä tahdon nähdä hänet mieluummin teidän vaimonanne kuin kenenkään muun tässä maailmassa. Se oli vain sitä, että te olette nähnyt hänet ainoastaan yhden kerran… tehän ette voi vielä tietää, tahdotteko hänet.

Stanton katsahti häneen merkitsevästi.

— Hän on teidän kaltaisenne, pääsi häneltä tahdottomasti. Harmissaan siitä, että oli näin paljastanut tunteensa, päästi hän Floydin käden. On paras, että lähdemme tiehemme, muuten myöhästymme junasta, lopetti hän kärttyisästi.

He menivät käyden ja sanaa vaihtamatta lähemmälle raitiotievaunun pysähdyspaikalle.

Aineeseen ei koskettu ennenkuin seuraavana aamuna, kun he nousivat junasta New-Yorkissa.

— Milloin tavataan? kysyi Stanton hyvästi jättäessään meluisalla asemalla. Huomennako?

— Olen poissa kaupungista kaksi viikkoa, siten on mr Green sanonut, vastasi Floyd. He tarvitsevat minua Merkuriustehtaassa, ja senjälkeen tulee varmaankin muita matkoja. Jessica jää kovin yksikseen, hän varmaankin olisi iloinen, jos käväsisitte meillä, että hän saisi puhua muidenkin kuin vanhan palvelijattaremme kanssa.

— Kiitos, vastasi Stanton yhtä tyynesti. Olkaa varovainen matkalla.

— Stanton ei ollut vielä päässyt ulos, kun Floyd hänet tavotti.

— Täällä on uutisia pokaalikilpailuista, huohotti hän, pistäessään sanomalehden Stantonin käteen. Kaksi Atalanta-vaunua kilpailee kanssamme. Teidän asianne on nyt olla varovainen.

— Floyd, odottakaa! Mitä tarkotitte. Luuletteko todellakin…

Mutta hänen koneenkäyttäjänsä väisti kysymyksen.

— Löytyy kelvottomia ihmisiä, nauroi hän. Pysykää poissa sellaisten tieltä. Hyvästi.

Hän ei ollut maininnut Valerie Carlislen nimeä, mutta Stanton ymmärsi hyvin, ketä hän oli tarkottanut.

Tuollaisen ajatuksen mahdottomuus ja luonnottomuus ei estänyt, että Stantonista olo tuntui pahalta ja epävarmalta, ja että hän tapansa mukaan peittääkseen tunteitaan kävi jyrkeäksi.

— Minulla ei ole tapana pelätä ihmisiä, olkoot sitte roistoja tai ei.
Hyvästi.

— Kuten suvaitsette, vastasi Floyd omituisella äänellä. Mutta jos te itse ette tahdo pitää varaanne… Noo, mitä?

— Oh, se on saman tekevä.

KYMMENES LUKU

Väliaika.

Toisena päivänä New-Yorkiin tulostaan lähti Stanton vierailulle Jessica Floydin luo. Tällä kertaa hän nousi portaita suuremmalla itseluottamuksella.

Kuten viimeinkin avasi pieni mustaan silkkipukuun puettu irlantilaismummo, hänelle oven. Taaskin oli Stanton hämmästyksestä huudahtamaisillaan, kun hän näki tytön kääntävän Floydin rehelliset kasvot itseensä ja näki hänen hymyilevän, Floydin harmailla silmillä. Edellisestä kerrasta poikkeavaa oli, ettei Jessica noussut häntä vastaanottamaan pianon äärestä vaan akkunan alla olevalta tuolilta.

— Jes on jälleen poissa, valitti hän, ojentaessaan Stantonille kätensä.

— Tulen hänen luvallaan teitä tervehtimään, vastasi Stanton.

‒ On liian aikaista tarjota teetä, sanoi tyttö puoliksi leikkiä laskien, puoliksi ujostellen. Mutta jos tahtoisitte puhella kanssani puolisen tuntia, tulee kello neljän yli ja minä voin osoittaa teille vieraanvaraisuutta.

Mistä minä puhelisin kanssanne? ihmetteli Stanton. Luulen paremmin kelpaavani kuuntelemaan.

— Oh, mistä tahansa. Olettakaa, että minä olen Jes; minä pidän samoista asioista kuin hänkin, kilpailuista, tehtaista, automobiileistä.

Vaikka vuodenaika oli vielä lämmin, paloi valkea pikku takassa, jonka ääressä he vastatusten istuivat. Stanton katseli aatoksiinsa vaipuneena hymyilevää sinipukuista tyttöä.

Onko veljenne puhunut teille yhtiöstä, jonka me olemme ensi talveksi suunnitelleet, miss Floyd?

Tyttö nyökkäsi.

— Se tuottaa minulle vilpitöntä iloa.

— Mainitsiko hän teille, että minulla oli aikomus tulla teitä tervehtimään, luvan saatuani?

— Tiesikö hän siitä? kysyi hän vastaan.

Floyd oli siis pitänyt hänen salaisuutensa, vaikka hän ei ollut sitä erikoisesti pyytänyt. Lämmin ja varsin lempeä ilme kirkasti Stantonin tummia kasvoja.

— Kyllä, hän tiesi sen. Minä toivon, että olisin tavannut veljenne monta vuotta sitte; ehkä minä silloin olisin vähemmän kova ihminen, sopivampi hänen ja teidän seuraanne.

— Tekö kova!

— Eikö hän ole kertonut teille, että olen sellainen?

Innoissaan kumartui tyttö eteenpäin ja katsoi pelkäämättä suoraan hänen silmiinsä.

— Ei milloinkaan. Älkää luulko, että hän sellaista ajattelee. Kova sana… mitä se merkitsee? Ensimäinen ystävällisyys pyyhkii sen pois; minkä arvoinen on sellainen ystävä, joka ei niin paljoa ymmärrä.

Stantonin pää painui alas, katseen tuijottaessa tuleen.

— Minä olen kokenut vähän ystävällisyyttä. Syntyessäni kuoli, äitini. Kun olin kolmentoista vuotias, meni isäni uusiin naimisiin. Äitipuoleni oli hyvä nainen, jota rakastin yhtä paljon kuin isääni. Mutta kun he olivat toista vuotta olleet naimisissa, pillastuivat hevoset, — he ajelivat usein, — ja vaunut suistuivat muutamalta penkereeltä alas. He kuolivat kumpikin parin minuutin väliajalla sairashuoneeseen vietäessä. Sanoinko minä, että isäni oli rikas? Se hän oli. Hän oli vuotta aikaisemmin testamentannut kaiken omaisuutensa vaimollensa, sillä hän tiesi varmaan, että hän olisi vuorostaan antanut kaikki minulle. Äitipuoleni oli isääni paljoa nuorempi ja todenmukaisesti olisi elänyt häntä kauvemmin sekä oli täysin luotettava. Mutta äitipuoleni ei taas ollut tehnyt testamenttiaan, ehkä hän oli lykännyt sen tekemisen tuonnemmaksi tai unohtanut, arvelen. Kun isäni kuoli 5 minuuttia ennen äitipuoltani, siirtyi koko omaisuus tälle; kun hän kuoli ilman testamenttia, meni kaikki lain mukaan äitipuolen sukulaisille. Minut jätettiin osatta ja oikeudetta.

— Mutta omaisuushan kuului teille, oikeuden mukaan?

Äitipuolenne sukulaiset eivät tietenkään ottaneet sitä vastaan?

— He ottivat joka pennin, miss Floyd. Ja 15 vuoden vanhana minut lähetettiin maailmalle orpona ja osatonna. He eivät minusta välittäneet, olinhan muka kylliksi vanha hankkimaan itse elatukseni. Eräs heistä tarjoutui hankkimaan minulle konttooripojan paikan.

— Oh! Te…

— Minä… elin, vastasi hän katkerasti. En pyytänyt heiltä mitään. Arvoesineet, jotka kuuluivat minulle, möin ensi hätään; sitte tartuin työhön. Isäni oli toivonut, että minusta tulisi koneinsinööri, ja minä päätin toteuttaa hänen aikomuksensa. Minulla oli rautainen terveys, kuusi vuotta työskentelin 20-tuntia vuorokaudessa, kunnes olin suorittanut korkeakoulun tutkinnon. Noina kuutena vuotena en ollut milloinkaan väsynyt, mutta usein nälkäinen. Ainoana lohdutuksenani oli kävellä joka ilta kadulla, missä vanha kotini oli, ja katsella sitä. Näin ihmisten, jotka olivat minulta kaiken riistäneet, kulkevan kylläisinä ja hyvin puettuina, näin heidän vaunujensa ja palvelijoittensa menevän ja tulevan. Minä katselin ja katselin ja tulin siihen lopputulokseen, että tässä elämässä oli vain yhtä, jolla oli arvoa.

Tyttö vavahti, kun hän katsahti Stantonin lujapiirteisiin kasvoihin, joiden ilmeestä kuvastui säälimätöntä voimaa.

— Te aijoitte rangaista heitä? sanoi hän.

— Kostaako? En, se ei olisi maksanut vaivaa. En tahdo kieltää, että poikana sitäkin haudoin mielessäni; mieheksi tultuani olin kylliksi käytännöllinen haaskatakseni aikaani mokomaan. Päämääräni oli raha. Taitavana automobiilin ohjaajana huomasin nopeammin voivani ansaita itselleni omaisuuden, jolla pääsisin alkuun. Jos menetin henkeni, hyvä niinkin; sekin olisi köyhyyttä parempi. Kuusi vuotta olin köyhä, ikääni en sitä tahdo olla.

— Ette, te ette tule olemaankaan, vakuutti tyttö matalalla ja liikutetulla äänellä. Te olette syntynyt taivuttamaan kohtalon onneksenne, hyvällä taikka pahalla.

— Kohtalo taivutti minut, johdattaessaan veljenne polulleni, oikasi hän. Minulla ei ole ollut ennen milloinkaan ystävää, en ole sellaisesta välittänyt… Hän puisti kärsimättömästi päätänsä. Miksi ikävystytän teitä tällä vanhalla tarinalla? Antakaa anteeksi; aijoin vain sanoa, että se ehkä jonkun verran tekee tuiman luonteen ymmärrettäväksi. Kello on yli neljä ja minulle on luvattu teetä.

— Jessica nousi ylös, mennäkseen pienen teepöydän luo, mutta pysähtyi hetkiseksi.

— Jes kertoi minulle kerran, että hän oli ollut siksi nenäkäs sanoakseen, että hänen ohjaajallaan oli paras luonne ja pahin sisu, mitä hän milloinkaan oli tavannut. Luulen, että jos hän nyt olisi täällä, pyytäisi hän anteeksi viimeistä osaa.

‒ Ehkä hän peruuttaa vielä ensi osankin, varotti Stanton kevyesti, vaikka liikutettuna.

Kun tyttö pyysi häntä tulemaan ottamaan kuppinsa, katsahti Stanton ensin ruskeaan juomaan ja sitte iloisella hämmästyksellä emäntäänsä.

Niin, nauroi tyttö punastuen.

Kolme palasta sokeria kuppiin. Jes jutteli minulle, että aina kun hän oli teidän kanssanne ulkona, joitte te paksua ja makeata suklaata. Minä luulin, että vain tytöt pitävät makeasta.

— Ja annatteko te kaikille ihmisille sitä, mistä he pitävät? kysyi
Stanton huvitettuna ja omituisen tyytyväisenä.

— Minä tahtoisin antaa, vastasi tyttö.

— Siinä tapauksessa minä tahtoisin mielelläni, että te tulisitte illalla teatteriin.

— Kuten tahdotte, vastasi hän silmät maahan luotuina.

Ensi askel oli otettu. He kohtasivat usein toisensa kahtena seuraavana viikkona. Kahdesti tuli Stanton Merkuriusyhtiön automobiilillä ja vei hänet herttaiselle iltapäiväajelulle. Useina sateisina päivinä tarjosi tyttö hänelle makeata suklaata. He istuivat vastatusten takan ääressä, ja tytön kasvoilla, joko hän kuunteli taikka puhui, leikki päivänpaisteinen hymyily, samanlainen kuin Floydinkin. Pian oppi Stanton tuntemaan hänen seurassaan samaa toverillisuutta ja varmuutta tulla oikein ymmärretyksi kuin hänen veljensäkin kanssa. Mutta milloinkaan hän ei tulistunut Jessicalle.

Koko tänä aikana hän ei tavannut Floydia. Jes oli työssä Merkuriuksen tehtaassa Hudsonlaaksossa, kolmenkymmenen penikulman päässä New-Yorkista, sanoi Jessica, minkä Stanton muuten itsekin oli saanut tietää koneenkäyttäjältään. Hänestä tuntui kumminkin varsin merkilliseltä, ettei Floyd ottanut itselleen kertaakaan lomaa ja tullut tapaamaan sisartaan.

Vähitellen lähestyi Pokaalikilpailujen aika.

Illalla ennen lähtöään Long Islandiin radalle, meni Stanton tapaamaan
Jessicaa.

— Olisi tietysti mahdollista päästä välilläkin käymään New-Yorkissa, sanoi hän tytölle. Mutta minä tulen jäämään sinne siksi, kunnes kilpailut päättyvät. Kun Floyd ja minä jälleen olemme palanneet, saan kait nähdä teitä? Tai ehkä te ette välitä minusta silloin, kun hänkin on kotona.

— Tyttö hätkähti ja käännähti nopeasti pianoon päin. Jes ja minä emme väsy ystäviimme, sanoi hän moittivalla äänellä. Mutta sitäpaitsi, eihän tiedä, mitä tapahtuu? Me voimme nauttia vain siitä päivästä, jota elämme, vastaisuutta voimme vain aavistaa. Joskus asiat sotkeutuvat.

— Miten on laitanne. Kuka sotkisi asianne? miss Floyd.

Hän puisti päätänsä hymyillen olkansa yli. Ei kukaan, ei kukaan muu kuin minä itse. Tunnen itseni niin selittämättömän masentuneeksi tänä iltana; on kuin Jes ja minä olisimme ijäksi toisistamme erotetut.

Mutta nyt toivon teille kaikkea mahdollista onnea ja voittoa kilpailussa.

— Mikä oli se laulu, jota lauloitte ensi kertaa tänne tullessani? kysyi
Stanton.

Tyttö oli kahden vaiheilla, mutta meni pianon luo ja näppäili siitä muutamia sointuja… Tämäkö?

— Niin. Tahdotteko laulaa sen minulle.

Herttaiseen tapaansa heti totella, istuutui tyttö samalla pianon ääreen.

— Kappale ei ollut klassillinen eikä rakkauslaulukaan, jonka pehmyt ääni Stantonille soitti.

"Usein hiljaisessa yössä mä uinailuihin haivun, on aivot valppahasti työssä ja muistelmihin vaivun."

Tälläisen omituisen, jäykän ja vanhanaikaisen laulun lauloi Jessica
Floyd Stantonille, ennenkuin he erosivat.

Kun Stanton tuntia myöhemmin palasi kotiansa, oli siellä kirje apulaisjohtaja Greeniltä. Se oli lähetetty Long Islandista ja siinä huomautettiin hänelle, että rata oli vapaana harjotuksia varten viimeistä kertaa seuraavana päivänä aikaisesta aamusta alkaen.

— Vaunu on viimeinkin kunnossa, ja sanokaa Jes Floydille, jos te tapaatte hänet, ettemme tule toimeen kauvempaa ilman häntä. Näin kuului viimeinen lause.

Stanton laski otsa rypyssä kirjeen kädestään. Eikö Floyd ollut lähtenyt Greenin käskystä yhdessä hänen kanssaan suorittamaan kilpailujen valmistuksia. Miten voi Stanton siinä tapauksessa tietää mitään koneenkäyttäjästään, ja miksi Green ei tuntenut asian laitaa? Floyd oli mahdollisesti viipynyt tehtaassa, mutta silloinhan olisi Green varmaankin lähettänyt sanan hänelle sinne eikä luottanut siihen, että Stanton hänet sattumalta tapaisi. Floydin täytyi tietenkin välttämättömästi olla mukana viimeiseen tinkaan lykkäytyneissä harjoituksissa… Stanton nousi kärsimättömästi ylös; tämä kaikki oli ylen ihmeellistä.

Kun Stanton oli puolitiessä huonettaan ulosmenossa, iski hurja ajatus hänen päähänsä. Voisiko olla mahdollista, että Valerie Carlisle ajatteli estää Merkuriusvaunua kilpailusta, ja että hän, epäonnistuessaan ohjaajan suhteen, koetti raivata tieltä koneenkäyttäjää, jonka arvon hän hyvin tunsi. Hän muisteli omaa merkillistä pahoinvointiaan illalla ennen Massachusettin kilpailuja.

Päähänpistoaan noudattaen meni hän puhelimeen; tehtaassa olisi varmaankin joku, joka voisi hänelle antaa tietoja Floydista, sillä siellähän työskenneltiin vuorokausi läpeensä.

— Kyllä, 327, Frenchwood, vastasi heikko ääni. Merkurius, niin. Mr
Stantonko? Odottakaa!

Telefoonissa kuului huumaava jyske; hän tiesi että se lähti tehtaan valtaisista koneista, 30 penikulman päässä hänestä.

— Halloo! kuului toinen ääni melusta. Onko siellä Stanton? Täällä on Bailey. Mitä? Floyd on matkustanut tänä iltana Long Islandiin. Hän on paikallaan, kun tarvitsette häntä. Stanton, älkää uuvuttako poikaraukkaa.

Hän ei ole mikään kone.

Stanton vastasi jotakin rumaa ja paiskasi puhelimen kiinni niin että paukahti. Bailey oli hullu, arveli hän, kuten Greenikin ja hän itse kolmantena. Mitä miss Carlisleen tuli, niin hän ei ollut nähnyt eikä kuullut tästä mitään, siitä saakka, kun palasi Indianasta. Kämmekkäitä ja laakeriseppeleitä ei ollut enää lähetetty. Hän hymyili mennessään avaamaan akkunaa. Ulkona puhalsi pureva lokakuun tuuli. Huomenna hän tapaisi Floydin radalla ja jälleen alkaisi työ, joka hurmasi häntä, kuten jokaista, joka on oppinut hallitsemaan vaunua hurjimmassakin vauhdissa ja kokenut automobiilikilpailujen synnyttämää kiihkoa.

Sitä ajatellessaan veti hän syvään henkeänsä; siellä hän ja Floyd parhaiten ymmärsivät toisiansa, ja sinne ei Jessica milloinkaan voinut tulla.

Hän toivoi, ettei tyttö olisi näyttänyt niin peräti totiselta ja murheelliselta illalla. Se saattoi hänet levottomaksi.

YHDESTOISTA LUKU

Viimeinen kilpailu.

— Floyd, onko teillä lainata tulensammuttajaa?

— Luulisinpä, kuului iloinen ääni harmaasta aamuhämärästä.

— Päästäkääpäs siitä tuohon viereiseen pajaan; Jack viheltää taasen.

Pörrönen pää ilmestyi kolmannen korjauspajan ovelle.

— Antakaa Floydin olla rauhassa; hän kuuntelee mieluummin minun vihellystäni kuin sinun lörpöttelyäsi, murisi rauhanhäiritsijä. Muuten hänhän on työssä. Onko totta, Floyd, että te saatte kuluneen ajurinmoottorin käymään yhtähyvin kuin ulkolaisen koneen? Joku sitä sanoi.

— Tottahan nyt, Jack, mutta minulla ei ole nyt aikaa korjata teidän konettanne, kuului vastaus. Tulkaa pyörittämään konettani käyntiin, tahtoisin kuunnella, miten se luistaa.

Yksi nauravista koneenkäyttäjistä juoksi avuksi, mutta pysähtyi, kun katsomoiden varjosta näkyi kookas olento.

— Minä pyöritän, virkkoi Stanton.

Floyd suoristihe kumarasta asennostaan moottorinsa yltä, jonka päällys oli nostettu pois.

Stanton! tervehti hän iloisesti ja veti kumihansikkaan kädestään antaakseen kättä. Floyd oli tyttömäisen arka käsistään ja suojeli niitä aina työssä, jos se vain suinkin kävi laatuun.

— Tulen suoraan junalta, ilmoitti Stanton. Haluatteko ottaa vaunun alas?

— Heti, kun te olette valmis.

— Olen valmis nyt. Menkää ottamaan päällenne jotakin lämmintä, ilma käy viileäksi ennen auringon nousua.

Kohtaaminen ei ollut tunteellinen, mutta kumpikin oli tyytyväinen. Stanton iloitsi ja tunsi helpotusta nähdessään jälleen koneenkäyttäjänsä. Nyt hän ihmeekseen vasta huomasi, miten levottomaksi eilisen illan tapaus oli hänet saattanut.

— Saatte luvan olla ihmisillinen renkaita kohtaan, varotti Floyd. Meillä on nämä vain varalla. Ne, jotka ovat lähetetyt kilpailuja varten, eivät ole vielä saapuneet.

— Miksi eivät?

— Jumala sen tietää. Mr Green on soittanut rengasyhtiölle. Luulen, että ne saapuvat tänne tänäpänä tai viimeistään huomen aamuna.

— Toivon sitä. Onko selvä?

— On. Täällä kerrotaan, että juttu teitä vastaan ajostanne Pelhamin puistossa oli eilen esillä.

— Niin oli.

Floyd pysähtyi puolitiehen vaunun noustessa.

— Ette puhunut siitä mitään Jessicalle, moitti hän.

— Mistä sen tiedätte? kysyi Stanton hämmästyneenä.

— Tapasin hänet eilen illalla tänne tullessani. Mitä saitte?

‒ Sakkoja mahdollisimman paljon… minkä Merkuriusyhtiö maksoi… ja varotuksen, etten vasta niin tekisi.

Luulin etteivät poliisijutut huvittaisi miss Floydia. Nouskaa ylös.

Aamutyö oli alkanut.

Pokaalikilpailu oli aina maantiekilpailu ja monin paikoin kulki rata pitkin häthätää kuntoon saatettuja teitä. Siellä ja täällä oli vielä miehiä luomassa valleja käänteisiin ja tasottamassa tietä. Toisella kierroksella ajoi Merkuriusvaunu terävälle kivelle ja menetti yhden renkaansa. Stanton pysähtyi tienviereen, ja Floyd juoksi takaisin ja heitti kiven pois.

— Yrjö ja Palmer ovat myöskin ajamassa, huomautti hän takaisin palatessaan. Heillekin olisi voinut sattua pahasti. Muuten me olisimme itsekin voineet ajaa sille uudelleen. Minä pidän eniten radalla ajosta.

Niin minäkin. Montako rengasta on jälellä.

— Kolme.

Vanhasta tottumuksesta he työskentelivät ripeästi ja harjaantuneesti.
Duplexvaunu mennä tohisti ohi, ja sen kuljettaja viittasi osanottavasti
tervehdyksensä. Floyd heilautti kättänsä vastaukseksi ja pian kiiti
Merkuriusvaunu kilpailijansa jälkeen.

Ennenkuin kello oli kymmenen olivat he kadottaneet vielä toisenkin renkaan.

— Eivätkö renkaat ole vieläkään saapuneet? kysyi Stanton, pysäyttäessään korjauspajan eteen.

Harmissaan oleva johtaja puisti päätänsä, näyttäessään kädessään olevaa sähkösanomanippua.

— Ei vieläkään. Rubz-yhtiö sähköttää lähettäneensä ne viime viikolla pikatavarana; välitysliike sähköttää, että he lähettivät vaununlastin kaksi päivää sitte Chicagosta ja että sen täytyy olla täällä.

— Vaunu on niin ollen jätetty New-Yorkiin sensijaan, että se olisi lähetetty tänne, arveli Stanton.

New-York sanoo, että se ei ole siellä.

Ehkä he ovat erehdyksestä lähettäneet vaunun Merkuriusyhtiölle, puuttui puheeseen Floyd.

Mr Green katsahti häneen halveksuvasti.

— Sinne tietenkin soitin ensimäiseksi. Päällikkö vastasi, etteivät ne ole siellä ja käski minun sähköttämään kautta koko rautatielinjan siksi, kunnes saamme vaunusta selon.

— Oletteko tehnyt niin? kysyi Stanton.

Olen parhaillani toimessa. Olen tullut lännessä aina Uticaan saakka, ja joka ainoa asema ilmoittaa, ettei vaunua ole siellä.

— Me menemme nyt murkinoimaan, Floyd. Vastaukset saapuvat aikanaan.

Vallan vieressä oli hotelli, minne mr Green oli ottanut päämajan ja missä myöskin Stanton ja Floyd asuivat. Suurin osa kilpailujen virkailijoista ja toisista ohjaajista oli siellä myöskin asuntoa.

— Minä viilettäisin pikku New-Yorkiin asti, sanoi Atalanta-vaunun ohjaaja Stantonille, jos en pelkäisi, että Brooklynin läpi ajaminen liian usein olisi epäterveellistä.

Vastauksien tuloa jatkui hotellissa koko aamupäivän, kunnes mr Green itse ja toimisto olivat piirten paarten täynnä keltaisia paperisiekaleita. Mitä suurempi kaupunki oli ja mitä vilkasliikkeisempi sen tavara-asema, sitä kauvemman aikaa vei kadonneen vaunun etsiminen ja tiedonantaminen sieltä Long Islandiin.

Kello neljältä avattiin tiet jälleen harjotuksia varten. Merkuriusvaunu teki kierroksen ja menetti jälleen renkaan liidetessään muutamassa mutkassa. Sen jälkeen jäi vaunu asemalleen… Ei uskalleta kuluttaa viimeistä rengasparia, selitti Floyd utelijoille.

Ettekö voi ostaa niitä mistään? kysyi Stanton huolissaan.

Apulaisjohtaja oli vallan pyörällä päästään. Stantoniin tuijottaen huusi hän harmissaan.

Ostaako niitä? Ostaa riittävästi renkaita, jotka sopivat Merkuriusvaunuun ja jotka kestäisivät koko 300 penikulman maantiematkan ja saada ne tänne huomen aamuksi?

Miten saatatte kysellä sellaista, Stanton?

— No hyvä, koska meillä ei ole muutakaan tehtävää, niin tulkaa pois päivälliselle, Floyd, sanoi toinen.

— Ei päivälliselle, vaan illalliselle, oikasi hänen koneenkäyttäjänsä. Nyt me olemme maalla, ja te saitte päivällistä kello 12. Mutta mukaan minä lähden joka tapauksessa.

Aterian lopussa tuotiin pieni teekannu Stantonin eteen.

Suklaata, sir, ilmoitti tarjoilijatar.

— Mutta teillähän ei ollut sitä aamiaispöydässä.

Tarjoilijatar, jonka tukka oli kammattu à la Pompadour, naureskeli.

— Ei, sir. Mutta tuo herra lähetti pojan sitä ostamaan ja meni alas puhuttelemaan keittäjätärtä, ja keittäjätär oli ihastunut seikkailuun, vaikka tuleekin joulukuussa neljänkymmenen viiden vanhaksi.

Stanton katsahti Floydin ilosta loistaviin harmaisiin silmiin.

— Minulla ei ollut muuta parempaakaan tehtävää, tuli vallaton selitys. Ja minä pelkäsin hermojenne joutuvan epäkuntoon, jos ette saisi tavallista juomaanne, niin että ehkä ajaisitte nurin meidät molemmat.

— Hän saattaisi houkutella linnut luoksenne, hihitti tarjoilijatar poistuessaan.

— Ojentakaapas minulle kuppinne, komensi Stanton.

— Aijotteko heittää sen päälleni, kuten veden, kun ensi kertaa ajoimme yhdessä? hämmästeli Floyd ojentaessaan kuppinsa.

Stanton kohotti hiukan päätänsä, ja katseessa, jonka hän suuntasi Floydiin, loisti vallan epäinhimillinen tuli. Kun mies olisi katsonut naista niin, olisi se ollut selvä rakkaudentunnustus, mutta miehen miehelle antamana se oli selittämätön. Floydkin kalpeni siitä.

— Te voitte heittää sen minun päälleni, niin olemme selvät, oli kaikki, mitä Stanton sanoi kumartuessaan ottamaan sokeria entinen välinpitämätön ilme kasvoillaan.

— Kiitos; se on kiehuvan kuumaa, niin että jätän sen ehkä tekemättä, vastasi Floyd. Mutta hän ei katsonut toveriinsa ja hänen kasvonsa olivat huolestuneet.

Oli jo ilta, kun New-Yorkista saapui sähkösanoma — vaunu merkillä Ruby Co. ja osotettu Merkurius Co:lle. Coney Islandiin lähti täältä eilen illalla.

Mr Green parkasi raivosta ja tarttui puhelimeen.

— He ovat lähettäneet vaunun Long Islandin sijasta Coney Islandiin, jyrisi hän. Renkaat ovat jossakin Beach-radalla taikka sen läheisyydessä.

— Älkää soittako, lähettäkää joku hakemaan niitä, oli Stantonin käytännöllinen neuvo.

— Minun täytyy jäädä tänne, enkä tähän aikaan saa ketään New-Yorkista.

— No, siinä tapauksessa matkustan minä. Coney Island on haettava päästä päähän ja renkaat tuotava tänne heti, kun ne ovat löytyneet.

— Tekö? Tekö? matkustaisitte ja väsyttäisitte itsenne juuri ennen rasittavia kilpailuja? Ei! Olkaa hyvä ja menkää maata, Stanton. Lähetän jonkun toisen.

Stanton ei lähtenyt nukkumaan vaan lyömään biljardia kolmen ohjaaja toverinsa kanssa. Hän oli vähemmän pelottava ja paljon suopeampi sekä puheessaan että käytöksessään kuin ennen. Floyd oli opettanut hänet seurustelemaan ihmisten kanssa. Ennen pelin loppua oli neljä ohjaajaa sangen hyvät toverukset keskenänsä ja toivottivat toisillensa hyvää yötä, isännän suureksi harmiksi, apollinarispullon ääressä.

Kymmenen ajoissa vilkasi Stanton huoneeseen, missä Green istui sähkösanomakoneen ja puhelimen välissä.

— Missä Floyd on? ihmetteli hän.

‒ Halloo — halloo, ei, älkää sulkeko. Mitä? Floydko? Hän on matkustanut
Coney Islandiin. Halloo, niin… väärä numero.

— Coney Islandiinko? Tekö hänet lähetitte?

— Hän tarjoutui lähtemään, ilmoitti mr Green. Olkaa kiltti ja menkää nukkumaan. Floyd tietää, mitä hän tekee, luulen ma, ja hän on nyt levännyt kaksi viikkoa.

— Mitä tarkotatte? Hänhän on ollut tehtaassa työssä tai ainakin teidän kanssanne aina Indianasta tulostamme saakka.

Apulaisjohtaja kääntyi tuolillaan ympäri.

— Hänellä oli kahden viikon loma, toisti hän kiukkuisesti. Hän sanoi minulle, aikovansa matkustaa jonnekin aivan yksin lepäämään kunnollisesti. Te ette tarvinne tietoa kaikesta, Stanton? Minä luulen, että hänen tarvitsee levätä kaiken sen jälkeen, mitä te teitte hänelle lännessä, sillä hän pyysi, etten kertoisi siitä teille. Halloo ‒ 454 ‒

Stanton seisoi hetkisen sanaa sanomatta, käännähti sitte ympäri ja meni ulos. Hän oli niin hämmästynyt ja kiukuissaan että punaisia pilkkuja pyöri hänen silmissään. Floyd oli valehdellut hänelle, järjestelmällisesti häntä pettänyt; epäilemättä vain välttääkseen hänen rasittavaa seuraansa. Hänen mieleensä johtui, että koneenkäyttäjä oli aina väistänyt häntä ja vain pakosta taipunut. Nyt hän ymmärsi kirjeenkin, jonka hän edellisenä iltana oli saanut Greeniltä, ja mr Baileyn hämmentyneen vastauksen kysymykseen, missä Floyd oli. Hän oli saanut vain huvitella Jessican seurassa siihen asti, kunnes Floyd oli valmis hyötymään hänen kustannuksellaan Kometitehtaan suunnitteluissa. Jessica! Stanton pysähtyi kuin naulaan pimeässä käytävässä. Näyttelikö hänkin jotakin osaa pitääkseen häntä hyvällä tuulella? Hän iski nyrkkinsä seinään.

Mitä siellä? huusi säikähtynyt Green sisältä. Kuka…

Minä menin seinää päin täällä pimeässä, vastasi Stanton, koettaen hallita ääntänsä. Hyvää yötä.

— Hyvää yötä. Saamme kyllä kaikki järjestykseen, Stanton. Nukkukaa rauhassa.

— Sen teen, kuului vastaus.

Sitä hän ei kumminkaan tehnyt.

Kello seitsemän seuraavana aamuna syöksyi Green ruokasaliin, missä
Stanton oli parasta kättä syömässä.

— Hän on saanut ne käsiinsä, ne ovat matkalla tänne, riemuitsi hän kuin mieletön. Vaunu ei ollut Brightonissa, mutta hän löysi sen kymmenen penikulman päästä eräältä sivuraiteelta. Ja hän pani herrat siellä niin koville, että renkaat purettiin viipymättä ja lähetettiin kahdella kuorma-automobiilillä tänne. Ne ovat täällä kello kahdeksan ja kilpailu alkaa yhdeksältä. Olen ollut ylhäällä koko yön — vielä tunti sitte näytti siltä, kuin teidän olisi ollut jäätävä pois kilpailusta muutamien kumirengaspahasten takia. Mokoma hullu rengasyhtiö! Hän kuivasi otsaansa. Ettekö lähde radalle syötyänne? Floydin pitäisi tänne tulla junalla 15 minuutin päästä, jollei hän ole tukehtunut ihmistungokseen. En ole milloinkaan nähnyt niin hirveästi väkeä; niitä on virrannut tänne aamunkoitosta asti, oikeammin koko yön ja yhä vain tulee lisää.

— Niin, myönsi Stanton välinpitämättömästi. Hänen tummat kasvonsa olivat kuin pronssiinvaletut ja hänen sinisenmustat silmänsä loistivat teräkseltä.

— No, alkoi apulaisjohtaja jälleen, mutta vaikeni uudelleen.

Tarjoilijatar Pompadouritukkineen kumartui heidän välistään ja asetti teekannun pöydälle.

— Suklaata, sir, visersi hän.

Stanton työnsi tuolinsa taaksepäin, mutta hillitsi itsensä.

— Ei, sanoi hän ja siirsi teekannun sivulle.

Teko ei ollut kovakourainen, mutta niin paljo siinä oli huonosti hillittyä kiukkua, että kannu lensi pirstaksi pöytää vasten ja tuoksuva ruskea juoma valui liinaselle. Tyttö huudahti pelosta, mr Green tuijotti; Stanton heitti dollarin setelin pöydälle ja nousi ylös.

— Olen valmis, virkkoi hän. Kun Floyd 20 minuuttia senjälkeen raivasi tiensä läpi ihmistungoksen, vallitsi Merkuriuksen leirissä vilkas touhu. Apulaisjohtaja melkein syleili häntä, toisten kokoontuessa hänen ympärilleen. Iloisena ja riemuiten vastaanotti Floyd onnittelut.

— Kyllä minä sain ne käsiini, vastasi hän nauraen kerran toisensa jälkeen. En, en ole väsyksissä, nukuin junassa sekä meno- että tulomatkalla. Kiitos, söin suurusta Jamaicassa. Olen puettu kilpailuja varten, mr Green; pukeuduin hotellissa ennenkuin tulin tänne. Missä on Stanton? Ah — nähdessään hänet seisovan Merkuriusvaunun vieressä.

Miehet vetäytyivät hymyillen syrjään, nuoren miehen mennessä ohjaajan luo.

— Stanton… alkoi hän luottavaan tapaansa.

Stanton katsoi Floydia suoraan silmiin kääntäen hänelle sitte selkänsä.

Äkillinen hiljaisuus, joka laskeutui läsnäolevien yli, puhui enempi kuin mitkään sanat. Floydin ojennettu käsi painui alas, ja hän kalpeni vähitellen, hymyilyn kuollessa hänen kasvoiltaan.

— Olen työhön valmis, ilmoitti hän totisesti äänettömyyden jälkeen.
Olkaa hyvä ja lähettäkää minulle sana, kun tarvitsette.

— Hyvä, kuului kylmä vastaus.

Oli vielä tunti lähtöön. Kaikilla oli työtä yltäkyllin valmistuksissa etenkin sen jälkeen, kun lastiautomobiilit saapuivat renkaineen leiriin. Mr Greenin, joka yhä oli tulipunainen kiukusta, onnistui pitää Floydin luonaan ja erillään Stantonista.

Kilpailusta ei olisi tullut yhtikään mitään ilman heitä, selitti hän kerran.

— Aivan niin, minä olen hirveän kunnollinen, säesti Floyd kumminkaan hymyilemättä.

Koneet olivat valmiina ajamaan lähtöpaluulle, ja Stanton istui paikallaan ohjausrattaan ääressä. Kun Floyd saapui, kumartui hän vaunua kohti ja katsoi ylös ohjaajaan.

— Mitä olen tehnyt? kysyi hän.

Kumpikin oli naamaritta ja he voivat puhua huumaavassa melussa tulematta häirityiksi. Stanton katsahti häneen tuimasti.

— Te olette valehdellut minulle. Te ette ollut poissa New-Yorkista, kahta viime viikkoa siksi, että työnne olisi pidättänyt teitä mr Greenin luona.

Floyd kävi purppuran punaiseksi ja painoi silmänsä alas.

— Kyllä, minä valehtelin teille, myönsi hän.

Stantonin hansikoittu käsi pusersi lujasti ratasta.

‒ Se oli tarpeetonta. Aikannehan oli omanne, Floyd; minä en ole vaatinut minkäänlaista toimienne urkkimista. En ymmärrä, miksi teitte niin; arvatenkin päästäksenne minusta joksikin aikaa, syyhän on samantekevä. Eilen illalla ajattelin paljon pahaa teistä ja sisarestanne, mutta nyt aamulla olen jälleen oma itseni. Te saitte epäilemättä seurastani enemmän kuin sieditte, minähän en ole juuri rakastettava, ja minä olisin sen ymmärtänyt, jos te olisitte sen sanonut minulle. Mutta minä en tahdo pitää ystävää, johon en voi täydellisesti luottaa. Nouskaa paikallenne… lopettakaamme tämä kilpailu ja sitte erotkaamme.

Floyd katseli rehellisillä harmailla silmillään toista silmiin.

— Stanton, luottakaa minuun nyt kokonaan, rukoili hän. Ettekö voi sitä tehdä? Ettekö voi uskoa sanaani, että ystävyytenne on ainoa, jota tässä maailmassa toivon. Jos en puhunut totta, niin johtui se siitä, että voisin olla kanssanne tämänpäiväisissä kilpailuissa. Minä kerron kaikki myöhemmin, nyt en sitä voi.

— Te tarkotatte.

Floyd ojensi kätensä.

— Olen sotkenut kaikki, mutta tämä on tahraton, niin että voin sen tarjota teille, Stanton.

Yhtä nopeasti ja kiihkeästi kuin Stanton vasta oli langettanut tuomionsa, kumartui hän nyt alas ja pusersi Floydin kättä.

— Hyvä, sanoi Stanton lyhyesti. Nouskaa ylös. Ja kun toinen oli totellut häntä, jatkoi hän: En ollut aikonut kohdata teitä mitenkään sillä tavalla kuin tunti sitte tein; se tuli minulta aivan tahtomattani. — Annetaan merkki, varotti mr Green, joka saapui paikalle kiirehtien. Oletteko molemmat selvillä?

Paikaltaan Stantonin vieressä käänsi Floyd päivänpaisteiset kasvonsa apulaisjohtajaan, kasvonsa, jotka olivat muuttuneet niin, että kaikki pelkästä ihmetyksestä henkäsivät syvään.

— Me olemme selvillä, vakuutti hän. Älkää olko levoton.

Stanton nauroi hänen mukanaan, sitoi naamarin päähänsä ja pani
Merkuriusvaunun käyntiin. Maailma oli jälleen elämisen arvoinen.

Aamu oli ihana, tyyni ja viileähkö, syvänsinisellä taivaalla ajelehti lumivalkoisia pilviä. Kilpailijoilla ei ollut aikaa kiinnittää siihen huomiotaan, mutta sen vaikutus oli huomattava. Vauhti heti ensimmäisellä kierroksella voitti entiset rekordit.

Koko ensimmäisenä tuntina ei Stanton voinut kääntää huomiotaan edessään luikertelevasta harmaasta tiestä, hengen vaarallisine mutkineen, petollisine tasaisine loivineen, joissa oli niin helppo nostaa vauhti korkeimmilleen, mutta myöskin syöksyä surman suuhun. Sitäpaitsi oli monin paikoin tielle kerääntynyt ihmisjoukkoja, jotka tekivät tietä vain sen verran, että vaunu pääsi läpi. Pieninkin varomattomuus ohjaajan puolelta, olisi voinut viedä hengen joltakulta.

— Vaunu takana, varotteli Floyd aika-ajoin selvällä äänellä. Se koettaa saavuttaa meidät ennen matkaa. Atalanta-vaunu on tomupilvessä edessämme.

He ajoivat niin nopeaa vauhtia kuin Merkuriusvaunu saattoi kulkea maantiellä. Stanton otti tavallisesti, jos suinkin mahdollista, johdon heti ja säilytti sen sitte koko ajan huolimatta kilpailijoittensa spurteista. Tietenkin tämä kävi päinsä vain silloin, kun matka ei ollut liian lyhyt eikä kamppailu ylen ankara. Toisen tunnin loppupuolella teki Floyd kaivatun ilmoituksen, heidän ajaessaan tuomarilavan ja ilmoitustaulujen ohi.

— Me johdamme. Renkaat ovat kestäneet hyvin — varokaa niitä tällä kierroksella.

Stanton nyökkäsi, kohottamatta katsettaan tiestä. Neuvoa noudattaen ajoi hän käänteet varovaisemmin.

Varotus oli ollut paikallaan. Vaikeimmassa käänteessä kuului tuttu pamahdus, jota seurasi heti toinen vastakkaisesta pyörästä, ja Merkuriusvaunu oli syöksyä nurin.

Floyd oli jo kumartunut taaksepäin ja alkanut päästellä vararengasta irti ennenkuin Stanton oli saanut vaunun pysähdytetyksi. Kumpikin oli melkein samaan aikaan maassa ja ottivat työkalut esille. Tunkeilevien ja suuriäänisten katselijoitten ympäröimänä he työskentelivät nopeasti ja varmasti haaskaamatta aikaa puhumiseen. Kaksi suurta tomuista vaunua kiiti heidän ohitsensa, punainen pysyen itsepäisesti valkoisen kintereillä.

— Yrjö luulee voittavansa, sammalsi Floyd pilkallisesti. Mutta sitä hän ei tee, sen teemme me.

Stanton nousi seisaalleen ensimäiseksi.

— Työkapineet vaunuun, käski hän lyhyesti.

Mutta sinisenmustat ja harmaat silmät vaihtoivat hymyilyn, ennenkuin
Merkuriusvaunu kiiti eteenpäin.

Kolmannen tunnin alussa oli Stanton jo voittamassa takaisin menettämänsä ajan. Oli keskipäivä, aurinko paistoi, eikä tuulenhenkäyskään värähtänyt. Ohi eloisan ja liikehtivän katsomon kiitivät he jälleen; suosionosoitukset kaikuivat, ja varmaa vauhtia lensi Merkuriusvaunu ihmismuurien lomitse rauhallisempaa tieosaa kohti, kilpailijat jälessään.

Kätkössä pienen metsikön takana kulki silta matalan puron yli.

Vaunu edessä! kirkasi Floyd äkkiä, vaunun kääntyessä mutkassa ja ajaessa suoraan sillalle, katsokaa — Stanton —.

Keskellä siltaa koetti horjuva vaunu tasapainoaan säilyttäen pysähtyä. Kettinki oli irrottunut, selitti vaunun ohjaaja myöhemmin, ja särki vaunun alla olevat koneosat. Stanton, joka näki vaunun liian myöhäseen voidakseen omaansa enää pysähyttää, koetti ajaa kapealla sillalla ohi; ainoa keino, jolla voi ehkä pelastaa neljä ihmishenkeä. Ainoastaan mestariajaja uskalsi moiseen uhkatekoon; Stanton oli melkein onnistua. Vaunut olivat vierekkäin, kun sillan reuna petti liika kuormatuksen alla. Kuului lankkujen ryskinää ja pauketta, sillan lankkujen katketessa, Merkuriusvaunun ulommaisen pyörän alla murtui kansi ja vaunu alkoi kallistua.

— Hypätkää pois, huusi Stanton yhä uudelleen Floydille, kun vaunu kaatui.

Kylmä vesi nuoleskeli hänen sormiaan, juoksi virvottavana yli sietämättömästi särkevän käsivarren ja solisi iloisesti ohi virratessaan. Vitkaan, ankarasti ponnistaen kohosi Stanton oikean, vahingoittumattoman kätensä varaan. Hänen täytyi nähdä, aivot ja sydän käskivät. Hänestä tuntui niinkuin olisi kulunut monta vuotta siitä, kun Merkuriusvaunu oli syöksynyt sillalta alas, vaikka hän samalla, ymmärsi, että siitä oli vain muutama sekuntti, koska sairasvaunut eivät olleet vielä saapuneet, ja hän oli yhä täällä.

Hänen näkönsä alkoi selvitä. Kas, tuolla, puolittain purossa, puolittain vihreällä rannalla oli kasa murtuneita metallikappaleita. Se oli muinoinen Merkuriusyhtiön kilpa- ajovaunu. Ja sen vieressä…

Puolipäiväauringon kirkas paiste raukesi, mutta Stanton karkotti väsymyksen ja alkoi ryömiä kohti sitä, joka liikkumatta makasi Merkuriusvaunun vieressä. Liikkuminen tuotti sietämättömiä tuskia, mutta aavistus kidutti vieläkin enemmän. Sillä hän tiesi, tiesi liiankin hyvin, kuinka harvoin koneenkäyttäjät säästyivät.

Floyd makasi lähellä konetta, näköjään vahingoittumattomana, lukuun ottamatta haavaa ohimossa ja verta huulilla. Hänen naamarinsa ja lakkinsa olivat poissa, toinen käsi oli valahtanut sivulle, kämmen ulospäin. Repeytynyt hiha jätti paljaaksi hentosen käsivarren, jolla näkyi ristiin rastiin kulkevia, Lowellissa saatujen haavojen arpia. Hän näytti sangen nuorelta ja omituisen totiselta, auringonpaisteen ja puitten varjojen väikkyessä hänen värittömillä kasvoillaan ja kiharaisella pronssinloistavalla tukallaan.

— Floyd! huusi Stanton kiihkeästi. Floyd!

Puro lorisi iloisesti, myöhästynyt taivaanvuohi lensi ohi. Stantonin pää painui alas koneenkäyttäjänsä elotonta kättä vastaan, maailma sammui hänen silmissään.

KAHDESTOISTA LUKU

Jess.

Kaksi viikkoa kului, ennenkuin Stanton jälleen tajussaan avasi silmänsä. Se tapahtui sairashuoneessa. Sairaanhoitajatar oli hänen vieressään ja sängyn jalkopäässä seisoi herra, joka näytti lääkäriltä.

— Parempiko, mr Stanton? kysyi jälkimmäinen.

— Floyd, kuiskasi Stanton vaikeasti. Missä on Jes Floyd?

Lääkäri tarkasteli häntä omituisesti hymyillen ja näytti olevan kahden vaiheilla. Mutta hoitajatar kumartui hänen puoleensa osaaottavasti.

— Hän voi hyvin, sangen hyvin, vakuutti hän nopeasti. Jes Floyd on mennyt kotiansa. Koettakaa nukkua, koettakaa olla ajattelematta yhtikään mitään.

Hän oli tietänyt totuuden, ennenkuin oli kysynytkään.

Stanton käänsi tyynesti kasvonsa seinään päin ja pyörtyi, niin heikko hän oli.

Seuraavalla kerralla ollessaan tajussaan, teki hän toisen kysymyksen.

— Miss Floyd? Elääkö hän?

— Kyllä, vakuutti hoitajatar sydämellisesti. Elää toki. Jälleen kääntyi Stanton seinään päin. Jessica ei ollut siis kuollut yhdessä veljensä kanssa kuten hän oli ennustanut; veriside ei ollut niin voimakas. Hän oli yksinään pikku asunnossaan.

Myöhempään yöllä saattoi hänen hellittämätön, hiljainen tuijotuksensa hoitajattaren hänen vuoteensa luo.

— Mikä teitä vaivaa. Onko teillä tuskia?

— Pyytäkää häntä herkeemään laulamasta, pyysi hän. Se ei ollut minun vikani. Pyytäkää häntä.

— Ei kukaan laula, mr Stanton, ei kukaan. Juokaa tämä.

Eikö kukaan? Eikö tuolla ulkona pimeässä?

— Ei.

Hän kääntyi pois, maaten äänetönnä, vastaan väittämättä. Siitä saakka hän ei enää kadottanut muistoaan; ei unissaankaan, sillä hän uneksi. Päivät ja yöt, tunnit pääksytysten kaikui Jessican yksitoikkoinen laulu hänen sairaissa aivoissaan.

"Usein hiljaisessa yössä —". Mutta hänen yönsä eivät olleet hiljaiset, sillä heti, kun hän sulki silmänsä, kuuli hän jonkun nyyhkyttelevän, kuuli Jessica Floydin itkevän veljeänsä.

Mutta vähitellen häipyivät viimeisetkin houreet. Hänen voimakas ruumiinrakenteensa auttoi tervehtymistä. Katkennut sääri kasvoi ehjäksi, muutkin vammat paranivat.

Hän ei maininnut Floydin nimeä kertaakaan. Eivät muutkaan sitä lausuneet hänen kuultensa. Merkuriusyhtiön johtaja tuli New-Yorkista häntä tervehtimään ja lausumaan sydämellisen osanottonsa. Yrjö, joka Duplexvaunullaan joutui voittajaksi, kun Merkuriusvaunu oli tuhoutunut, tuli monasti koettaen rohkaista kilpailijaansa; samaten kävi Stantonin luona sillalla olleen vaunun ohjaaja, joka hengestään sai kiittää hänen kylmäverisyyttään ja taitavuuttaan. Mr Green valitti suuriäänisesti suruansa. Mutta ei kenkään viitannut vähintäkään Jess Floydiin. Jokaisessa oli huomattavissa omituinen ja huolekas varuillaan olo puhumasta siitä, mitä heillä oli ajatuksissaan. Stanton näki täydellisesti heidän läpitsensä sisäänvajonneilla, sinisenmustilla silmillään, vaikka hän ei kysynyt mitään.

Kului kaksi kuukautta, ennenkuin hän voi jättää sairashuoneen. Talvi oli tullut kylmänä ja synkkänä. Hänen lähtöpäivänään viipyi lääkäri jättääkseen hyvästi potilaalleen.

— Minä en ole tahtonut saattaa teitä levottomaksi, mr Stanton, sanoi hän totisesti. En millään ehdolla. Mutta siitä syystä, että ensimmäinen kysymyksenne koski Jes Floydia, luulen, että tunnette jonkinlaista edesvastuuta hänen tähtensä. Uskallanko kysyä, minne lähdette täältä?

Stanton vavahti nimeä mainittaessa, mutta kohtasi levollisesti toisen tutkivan katseen.

— Miss Floydin luokse, vastasi hän.

Lääkäri ojensi hänelle kätensä.

— Hyvä! Olin varma siitä. Potilas paljastaa lääkärille luonteensa.
Onneksi olkoon — kaikin päin.

Kuinka hän tunsi turvattoman Jessica Floydin? Stanton pohti kysymystä, laskeutuessaan vaunuihinsa. Tai oikeammin, mistä hän tiesi Stantonin edesvastuuntunteesta tyttöä kohtaan. Ehkä hän oli houreissaan ilmaissut ystävyyssuhteensa Floydin kanssa.

Rautatie-asemalla tuli pitkä nuori mies hänen luokseen.

Nimeni on Richards, sanoi hän ujosti. Te olette vielä sangen heikko, mr Stanton; iloitsisin jos voisin olla jollakin tavoin avuksenne matkalla kaupunkiin.

Stanton tarkasteli miestä, tuntematta häntä.

— Ettekö muista minua? lausui nuori mies jälleen. Oletteko vallan unohtanut vastaleivotun reportterin, joka seurasi teitä, kun teidät pidätettiin liian nopeasta ajosta muutamana iltapäivänä Pelhamin puistossa? Te sallitte toverinne kertoa minulle koko jutun.

Stanton ojensi kätensä. — Aivan oikein. Mitä hyötyä teillä siitä oli?

— Se auttoi minua kelpo tavalla eteenpäin, niin etten sitä milloinkaan unohda. Minä selostin Pokaalikilpailut niin hellävaroen miss Floydiin nähden kuin taisin, asian tullessa ilmi. Se ei voinut olla kokonaan huomiota herättämättä.

— Kiitoksia paljon, lausui Stanton lyhyesti. Te ette voi olla mitenkään avukseni.

Juna seisoi jo laiturin edessä, mutta reportteri seurasi häntä yhä.

— Te… otatteko te miss Floydin, mr Stanton?

Se ei olisi enempää kuin kohtuus.

Ohjaaja kääntyi ympäri, käsi vaunun kaiteessa ja tarkasteli puhujaa hämmästyneenä ja harmissaan. Vaikkei hän tietänyt miksi, vastasi hän kumminkin jääkylmästi.

— Otan, sir.

Reportteri loisti ihastuksesta.

— Tiesin sen, huusi hän läpi lähtevän junan synnyttämän tohinan.
Arvasin, että kaikki muuttuisi hyväksi jälleen.

Synkkä, harmaa taivas kaareutui yli siellä täällä lumen kattaman maan.
Stanton katseli leuka kättä vastaan akkunasta, katseli mitään näkemättä
aivan kuin Floyd sinä iltana, kun he matkustivat Indianapolikseen.
Syyskuun auringonpaiste, lokakuun purppura ja kulta, kaikki oli poissa.

Heikko hajuvedentuoksu tunki hänen luokseen, hän kuuli silkin kahinaa, jonkun asettuessa häntä vastapäätä. Stanton nosti silmänsä ja huomasi edessään Valerie Carlislen. Tämän ihania vaaleita kasvoja ympäröi tummat turkikset ja sametti ja hänen ambranväriset silmänsä katselivat Stantonia leveäreunaisen sulkaniekkahatun pimennosta.

— Siinä, että olen täällä, ei ole mitään merkillistä, mr Stanton, lausui nainen kylmällä, välinpitämättömällä äänellään. Minä soitin näette sairashuoneeseen ja kuulin, koska te pääsette sieltä; sovitin sitte vain matkani samaan junaan. Huomenna matkustan Eurooppaan jäädäkseni sinne pidemmäksi aikaa, mutta minun oli sitä ennen puhuttava kanssanne. Miten olettekaan ollut sairas.

— Te olette liian ystävällinen, vastasi Stanton, johon tarttui entinen vastenmielisyytensä naista kohtaan. Kuten näette, ei minulla ollut onnea kokonaan tuhota itseäni.

— Siltä tuntuu joskus, myönsi hän kädellään puuhkaansa silittäen.
Minä olen viime aikoina omalta osaltani toivonut kaiken loppuvan. Te
ette varmaankaan tietänyt, että olin kihloissa Archer Rossin kanssa
Atalantayhtiöstä.

Stanton suoristihe. Kaikki Floydin epäluulot tuota tyttöä kohtaan heräsivät hänessä.

— Niin, vahvisti hän Stantonin katseessa ilmenevän epäluulon. Ajatuksenne puhuvat totta. Minä koetin saada teitä Merkuriusyhtiöltä Atalantayhtiön ohjaajaksi. Atalantayhtiön tarvitsi välttämättä saada hyvä kilpailuennätys. Mutta minä epäonnistuin. Te olitte varmaankin varmempi itsestänne.

Se oli siis tätä, mitä tyttö oli tahtonut häneltä. Tämä oli ollut hänen armollisen ihailunsa ja merkillisien esityksiensä takana.

— Ja kun minä en suostunut ajamaan yhtiöllenne, tahdoitte te estää minua ohjaamasta Merkuriusvaunua? ihmetteli hän vieläkin epäillen.

Tyttö katsoi häneen ja taasen poispäin.

— Minä luulen, että te tuskin uskoisitte minua, mr Stanton, jos nyt sen kieltäisin. Minä olen käyttäytynyt sangen kömpelösti; hienon maailman nainen sopeutuu huonosti melodraamaan. Teitä on uskomattoman vaikea houkutella.

Tytön itsensä hillitsemiskyky oli ihmeellinen. Koko juttu tuntui Stantonista melkein kuumehoureelta.

— Tässä tarkotuksessako te jo puhuttelitte minua 24-tunnin kilpailussa? kysyi hän. Toivoitteko te voivanne houkutella minut mielettömällä ajolla tuhoamaan vaununi, jotta Atalanta-vaunun voiton mahdollisuudet olisivat käyneet suuremmiksi?

— En, vakuutti hän. Sitä minä en milloinkaan ajatellut, miten saatatte sellaista luultakaan? Se oli ainoastaan hetkellinen päähänpisto; tahdoin nähdä teittekö sen, mitä pyysin. Monta miestä on noudattanut ensimäistä viittaustani.

— Aijotteko kertoa, että myrkytitte minut Lowellissa jo ennen maantiekilpailua.

— Myrkytin teidät? Se on ankarampi nimitys tapahtumalle, minkä minä sille milloinkaan olen antanut. Minä kaadoin kahviinne sitä, mitä olin saanut tarkotusta varten Archer Rossilta. Hän sanoi, ettei se vahingoittaisi teitä, estäisi vain kilpailusta seuraavana aamuna; hän oli lyönyt suuria vetoja vaunustaan. Mutta te kilpailitte kumminkin, niin kipeä kuin olittekin. En osannut lainkaan arvata, että sittekin uskaltaisitte, sen tieten olisin jättänyt tekoni tekemättä. Totta puhuen, pelkäsin kovasti, nähdessäni teidät radalla; ja kuullessani teitä kohdanneesta onnettomuudesta tuntui siltä, kuin olisin tehnyt murhan.

Stanton katseli häntä, hänen loistavaa kauneuttaan ja häikäilemätöntä ilmettään, hänen omat kasvonsa olivat kylmät ja tunteettomat. Mennyt ei merkinnyt mitään, kaikki oli samantekevää. Mutta tytön näennäisen rauhallisuuden alla aavisti Stanton tunteitten kuohuvan. Hänen sanansa eivät nyt enempi kuin ennenkään ilmaisseet sitä, mitä hänen sielussaan liikkui.

— Minä saanen ehkä luulla, ettette olisi peräti pahastunut, vaikka olisinkin katkaissut käteni pyörittäessäni vaunuanne käyntiin silloin, kun olimme matkalla New-Yorkista? huomautti Stanton.

Tyttö punastui ensi kerran, ja hänen silmänsä salamoivat.

— Te suututitte minut, vastasi hän. Te sanoitte minulle tylysti, ettette ajanut Beachradalla minua miellyttääksenne ettekä liioin tulisi sitä tekemään. Ei ainoakaan mies ole minua milloinkaan kohdellut siten. Silmänräpäyksen vihasin teitä, tahdoin vahingoittaa teitä. Panin kipinälaitteen käyntiin konetta pyörittäessänne. Heti kaduin sitä.

Heidän välillään vallitsi hetkisen hiljaisuus. Juna pysähtyi asemalle, ihmisiä tuli ja meni. Kun juna oli jälleen liikkeellä, kysyi Stanton.

— Miksi kerrotte kaikesta tästä minulle? Minua ei yleensä pidetä varsin hyväluontoisena ja anteeksiantavana. Ettekö pelkää epäkohteliasta ojennusta?

— En, hänen huulillaan liikkui heikko hymyily joka ei ollut iloinen. Mutta te olette liiaksi miehekäs hankkiaksenne kostoa naiselle. Minä en paljon pelkää, vaikka olenkin pakotettu luottamaan ylenkatseeseenne. Joku, joka oli tarkkanäköisempi taikka vähemmän välinpitämätön kuin Merkuriusvaunun ohjaaja, laski ansan syntiselle. Teidän — koneenkäyttäjänne antoi erään yksityissalapoliisin seurata ja vartioida minua koko Pokaalikilpailujen ajan; pelosta, luulen, että teidät estettäisiin ajamasta. Te hämmästytte?

Stanton näki sähkön valaiseman, ihmisjoukkojen täyttämän rautatieaseman Indianapoliksesta palatessa ja Floydin vilkkaan, levottoman katseen häneen kääntyneenä. Kirkas, nuori ääni lausui: "Jos te ette itse pidä huolta itsestänne, Stanton —."

— Se oli tarpeetonta, mr Stanton. Minulla ei ollut pienintäkään aikomusta vahingoittaa teitä. Mutta teko oli tehty. Mies, joka toimi salapoliisina, ei ollut rehellinen; hän meni valtuuksiansa kauvemmaksi ja rupesi tekemään tutkimuksia omaan laskuunsa. Kun minä kerron tätä teille nyt, niin tapahtuu se siksi, että te kumminkin pian olisitte saanut kuulla asiasta häneltä ja että teidän on pakotettava hänet vaikenemaan. Hän on tarjonnut minulle vaitioloaan rahaa vastaan, mutta minä en aijo antautua kiristämiseen, joka kerran alettuaan jatkuisi alati. Pidän parempana vedota ritarillisuuteenne.

Pakotan hänet vaitioloon, lupasi Stanton kylmästi.

— Te olette sangen hyvä. Katkerinta nöyryytyksessäni on tietää se, ettette voi halveksumistanne osoittaa selvemmin muulla kuin ylenkatseella. Hän oli kahden vaiheilla. On vielä yksi asia; tahtoisin tietää, vaikuttiko viimeiseen onnettomuudentapaukseen millään tavoin se, että renkaat saapuivat liian myöhään?

— Olitteko te senkin järjestänyt?

— Olin. Minä annoin lähetykseen väärän osoitteen, ennenkuin lähdin isäni tehtaalta Chicagossa. Tiesin, ettei vaununne voisi ottaa osaa kilpailuun ilman renkaita.

Stanton kääntyi akkunaan päin. Tuo nainen oli siis syypää siihenkin, että hän oli ollut epäystävällinen Floydille. Sillä jos tämä ei olisi ollut matkalla Coney Islandissa, ei olisi syntynyt mitään väärinymmärrystä heidän välillään. Äkkiä hän tunsi sellaista inhoa ja vastenmielisyyttä miss Carlislea kohtaan, että hänen oli vaikea vastata rauhallisesti.

— Myöhästyneet kumirenkaat eivät vaikuttaneet onnettomuudentapaukseen, virkkoi hän selvästi. Jos te olette nyt sanonut sanottavanne, miss Carlisle, siirryn minä toiseen vaunuun.

— Se olen minä, joka poistun. Minua ilahuttaa, että onnettomuutenne ja muuttumisenne eivät ole minun syyni. Herättänee mielenkiintoanne kun kuulette, että Archer Roos purki kihlauksemme viime viikolla ja että hän menee naimisiin erään balettitytön kanssa.

Stanton katsahti häneen.

— Niin, jatkoi hän. Draamallinen rangaistus, vai miten? Sen voitte kertoa miss Floydille, olettehan tietenkin menossa hänen luokseen?

— Miss Carlisle!

Tyttö nousi ylös, hänen suunsa ympärillä oli ryppyjä ja ilmeensä kova.
Hänkin oli kärsinyt ja kärsi yhä.

— Viekää onnitteluni hänelle, mr Stanton. Hän on ainakin tuntenut miehen, vaikka se on tullutkin hänelle kalliiksi.

Niin, Floyd oli ollut tosiaan mies. Kipeästi koski hänen kadottamisensa, mutta onnellinen oli sittenkin se, joka oli kerran hänet tuntenut. Stanton ei edes aavistanut, että Valerie Carlisle oli tarkottanut häntä itseään.

Kun Stanton saapui New-Yorkiin alkoi päivä jo kallistua iltaan. Kadut vilisivät iloisia, lumisia ihmisiä. Nyt vasta hän tuli ajatelleeksi, että oli jouluaatto. Joulu! Pyhä! Vaistomaisesti haluten paeta kaikkea tätä, huusi hän automobiilia. Virkapukuinen mies tuli hänen luokseen pyytäen apua köyhille. Stanton ojensi hänelle setelin.

— Sir, huudahti mies juosten hänen jälessään. Nimenne? Miten antelias. —

— Floyd, vastasi Stanton nousten vaunuun.

Ohjaajalle hän antoi tuon hiljaisen talon osoitteen keskikaupungilla.

Silkkiin puettu, pieni irlantilaiseukko avasi oven. Hän näytti vanhentuneelta. Stantonin nähdessään tervehti hän hymyillen ja vei hänet sisälle.

Tyttö, joka oli niin Floydin näköinen seisoi valaistussa huoneessa. Kun Stanton pysähtyi ovelle, vetäytyi hän toiselle puolelle huonetta akkunan alle, ja jäi sinne seisomaan sormillaan hypistellen uutimia, silmät suurina ja kuumehohteisina. Niin tuijottivat he toisiinsa hiljaisuuden vallitessa.

— Te ette siedä minua? katkaisi Stanton hiljaisuuden. Minulla ei ole mitään oikeutta moittia teitä siitä. Jumala tietää, että ymmärrän syynne. Kumminkin voisi Floyd sanoa teille, ettei se ollut minun syyni. Minä en tuhonnut hänen elämäänsä hurjuudellani.

Tyttö tuijotti häneen yhäti, mutta Stantonista tuntui, niinkuin tajunta, joka hänet hetkeksi olisi jättänyt olisi jälleen palannut, ja että hän nyt tarkasteli ohjaajaa toisin silmin.

— Minä olen ollut myöskin kuolemaisillani, puhui Stanton jälleen. En ole nähnyt sanomalehtiä enkä tiedä, mitä teille on kerrottu. Mutta onnettomuudentapaus oli selvä tapaturma; jos Floyd olisi täällä, vahvistaisi hän sanani. Muulloin minä kyllä uskalsin hänen henkensä yhdessä omani kanssa uhkapeliin, mutta ei tällä kertaa.

Tytön ilmeekkäät kasvot olivat muuttuneet, hänkin löysi sanat.

— Minä en ole aikonut syyttää teitä, vastasi hän väräjävällä äänellä.
En milloinkaan. Te ajoitte varmasti ja hyvin. Näytätte sairaalta. —

Stanton lähestyi häntä.

— Olen ollut sairaana, voimani tuskin riittävät muuhun kuin tarkotukseeni. Jessica, minä tulin pyytämään kättäsi, johon Floyd kerran antoi myöntymyksensä. Sinulla ei ole ketään omaista jäljellä, ei minullakaan. Tahdotko ruveta vaimokseni?

Hänen sormensa tarttuivat lujemmin uutimeen, valtimon sykähdykset näkyivät selvästi hänen pyöreällä, nuorella kaulallaan, kun hän heitti päänsä taaksepäin Floydin poikamaiseen tapaan.

— Rakastatteko minua? kysyi hän totiset silmänsä luotuina Stantonin silmiin.

— Luulin, että tiesit sen. Rakastan.

Hän puisti päätänsä surullisesti hymyillen.

— Minuako, Ralph Stanton, vai Jes Floydin kaksoissisarta?

Kysymys tunki syvään. Stantonin tuskaisessa, epätoivoisessa huudahduksessa ilmeni totuus.

— En tiedä! Jessica, Jessica, minä en tiedä! Minä tahdon kummankin. Minä rakastan sinua, sinut tahdon puolisokseni, yksinään veljesi kanssa olisin sinua kaivannut. Jos aloin pitää sinusta siksi, että sinä olet hänen kaltaisensa, jos nyt nään hänet sinussa, mitä se merkitsee? Sanon sinulle, että tahdon sinut, mutta häntä kaipaan minä koko elämäni ajan. Minä tahdon hänet takaisin, joka ajoi vierelläni, hänet, joka oli kanssani sekä myötä- että vastoinkäymisissä, hänet, joka tunsi minut ja jonka minä tunsin — tahdon takaisin toverini, Jes Floydin.

Tämä tuskan purkaus puhdisti ilman ja työnsi sivuun kaikki pikkumaiset arvelut. Tyttö, joka oli kalmankalpea, mutta lujana vastasi hänen katseeseensa, ojensihe täyteen pituuteensa, vieden kätensä päätään kohti.

Pitsihihat valahtivat alas ja Stanton näki ristiin rastiin kulkevat arvet hänen vasemmassa kädessään. Kuin silkkiset nauhat kiersi hän päänsä ympäriltä ohuet palmikot, heitti ne maahan ja päästi valloilleen pojan lyhyet pronssikiharat.

Mikään erehdys ei enää ollut mahdollinen. Stanton ei tietänyt puhuvansa, mutta hänen huutonsa kuului kadulle saakka.

— Floyd! Floyd!

— Minä olen Floyd.

— Sinä.

— Minä olen Jessica.

Huone meni ympäri hänen silmissään, sumu pimensi hänen näkönsä. Ja sitä mukaa kuin Stanton kadotti tajuntansa, sitä mukaa kasvoi tytön rohkeus auttaakseen häntä.

Se tulee tuntumaan teistä kovalta, säälitteli hän totisella äänellä.
Minä olen tuottanut teille tuskia, kun luulin vain piinaavani itseäni.
Olen epätoivoinen.

Sammallus, tuo lempeä äänensävy, joka yhtyi niin monien vaarojen ja uhkarohkeiden tekojen muistoihin, kaikui kuuroille korville.

— Jumalani! huokasi Stanton vaipuen kasvot käsien peittämänä tuolille.

— Teidän täytyy se kuulla Stanton: on olemassa vain minä. Mutta se onkin ainoa, missä olen teitä pettänyt. Kaikki, mitä elämästäni olen teille kertonut on totta lukuunottamatta Jessiä. Minun isäni tahtoi pojan, ja hän kasvatti minut siksi. Aluksi, kun olin pieni, kutsui hän minua leikiltään Jessiksi, kun olin puettuna pojaksi. Mutta kun huomasimme, että kaikki naapurit, kaikki tehtaalaiset, yleensä kaikki lukuunottamatta hoitajatartani luulivat, että Jes ja Jessica olivat kaksoiset, annoimme heidän olla siinä luulossa. Se kävi helpommaksi hänelle niin kasvattaa minut yhtiötoverikseen. Sillä hän sanoi, että minä sovin siksi. Päivisin Jes lueskeli, ajoi kilpaa ja teki työtä yhdessä hänen kanssaan, iltasin esiintyi Jessica. Me asuimme yksinämme suuressa rakennuksessa, se kävi siten päinsä niin helposti. Tapani oli tummentaa hiukan ihoani, siinä kaikki. Te ette kuuntele, te tarvitsette aikaa ajatellaksenne.

Stanton ei liikahtanut eikä vastustanut tyttöä. Hän tarvitsi aikaa toipuaksensa, aikaa käsittääksensä kaikkea tätä.

— Kun isäni kuoli, jatkoi hän jälleen, ja kun huomasin, etten minä kuollutkaan, kävi minulle selväksi, että Jes kyllä voisi elättää itsensä, kun sensijaan minä tulisin kuolemaan nälkään. Se oli nähtävästi veressä, luulen, että rakastin tätä työtä; sanoin teille kerran, että pelkkä gasoliinin haju sai minut suunniltaan kilpailukuumeesta. Jokainen automobiilikilpailija tuntee samaa, kuten tiedätte. Niin sain paikan Merkuriusyhtiössä, ja sillä tavalla tapasin teidät.

Stanton keskeytti hänet jyrkästi melkeinpä ankarasti, kuten hänen oli ollut tapana tehdä Floydille.

— Miksi tuota kaikkea kerrot? Sinä olet sinä nyt. Sinä olet kaksi kuukautta antanut minun luulla itseäsi kuolleeksi, antanut minun olla helvetissä.

— En, en! kielsi hän. Minä en luullut, että piditte minua kuolleena; olin vakuutettu, että tunsitte minut — Jessican.

— Miten olisin voinut sen tehdä? Sinä et milloinkaan lähentynyt minua. Se Floyd, jonka minä tunsin, olisi tullut. Yksinäisten päivien ja öitten synnyttämä katkeruus salpasi hänen suunsa.

— En voinut tulla, vastasi tyttö murtuneella äänellä. Te saatatte minut vaikeaan asemaan. Kun minut pyörtyneenä vietiin sairashuoneeseen, huomattiin, etten ollutkaan Jes. Minusta juoruttiin, sanomalehdet kertoivat juttuja Stantonin koneenkäyttäjästä — sanottiin, sanottiin, että tiesitte, kun matkustimme Indianaan, että olin nainen —.

Stanton hypähti ylös. Nyt hän viimeinkin käsitti kaiken; ymmärsi lääkärin, hoitajattaren ja ohjaaja-toveriensa häveliään vaikenemisen ja miss Carlislen. Ymmärsi samalla, että joku toinenkin oli kärsinyt yhtä katkerasti kuin hän itsekin. Miehen voimakas suojelemisen halu sulatti Jesin ja Jessican yhdeksi.

— He saavat puhua kanssani, vakuutti hän tuimasti. Minä en ole enää suljettu sairashuoneeseen. Miksi et lähettänyt heitä minun luokseni? Tiesithän, että tulisin tykösi. —

Hän pysähtyi keskelle lausetta kohdatessaan tytön katseen, Floydin rehellisen ja luottavan katseen, vaikka tytön punehtiva häpeä paloi hänen poskillaan.

— Kyllä, tiesin sen, te olette sellainen. Mutta mistä tiesin, että te halusitte mielellänne tulla? Miten voin sen nytkään tietää? Te olisitte joka tapauksessa tehnyt parhaanne minulle. Muistan, että tahdoitte erottaa Floydin yhden valheen takia, ja minä olen pettänyt teitä monet viikot.

Stanton astui askeleen häntä kohti; tunne, joka syttyi hänessä Indianan matkalla, ja joka oli sammunut kaksi kuukautta sitte, leimahti uudelleen.

— Ja sinä? kysyi hän. Minä olin kova Floydia kohtaan. Ehkä hän sai minusta niin paljon, ettet sinä halua enempää?

Tyttö henkäsi syvään hänen kysyessään, posket lensivät hehkuvan punaisiksi ja hän virkkoi suuttuneena.

— Te pilkkaatte minua, Ralph Stanton! Ja sitä minä en siedä. Olen sanonut teille liiankin usein, että välitän teistä, luottaen ettette milloinkaan saisi kaikkea tietää. Minun olisi pitänyt pysyä poissa luotanne, mutta sitä en voinut. Minä en aikonut antaa teidän koskaan tietää, että olin toinen kun Jes Floyd, tahdoin ruveta yhtiötoveriksenne ja koneenkäyttäjäksenne koko elinajakseni. Minua inhotti olla tyttö. Mutta te tulitte tänne ja tapasitte Jessican, kun en teitä odottanut. Kun te Kometitehtaalla kysyitte minulta, saisitteko mennä siskoni kanssa naimisiin, olitte te surmata minut. Sillä silloin halusin olla tyttö, teidän tyttönne. Niin, minä sanon teille, etten tahdo mennä kanssanne naimisiin, minä en tahdo. Minä annoin Jessicalle tilaisuuden, ja te ette häntä rakastanut, te rakastitte Jessiä. Minä en tulisi nyt onnelliseksi kummallakaan tavalla. Minä olen väsynyt toivomiseen, että Merkuriusvaunu olisi suistunut päälleni — on paras, että lähdette. En ajattele enää milloinkaan nähdä teitä.

— Sinä tulet minut näkemään, oikasi Stanton hitaasti ja varmasti, tulet näkemään aina. Sinä joudut naimisiin kanssani tänäpäivänä.

Tyttö nosti kasvonsa häntä kohti, Stantonin seistessä kumartuneena hänen ylitsensä, ja tämä huomasi, miten tyttö, jonka rohkeus oli hänen omansa vertainen, vapisi.

— Älä pakota minua, jos et todellakin tahdo minua, kuiskasi Jessica.
Nyt me pelaamme rehellisesti.

Stantonin vastaus oli äänetön, ilme hänen silmissään oli samanlainen, jolla hän kerran oli katsellut Floydia suklaata juotaessa. Nyt tuli lisäksi se, että hän sulki hentosen olennon syliinsä.

— Jess, Jess, — toverini, rakkaani!

Hetken perästä teki tyttö viimeisen koetuksen. Oletko ihan varma, Ralph?

— Hss!

— Sinä olet menettänyt koneenkäyttäjäsi.

— En kilpaile enää, me lähdemme Buffaloon ja panemme jälleen käyntiin
Kometin tehtaan.

— Olen tuntenut sinut joka ainoa hetki; sinä et tuntenut lainkaan Jessiä etkä Jessicaa.

Ensi kertaa siitä lähtien, kun Merkuriusvaunu muutti renkaita Pokaalikilpailussa, katsoivat Stantonin sinisenmustat silmät hymyillen harmaisiin.

— Ehkä niin, mutta minä tunnen Jess Stantonin.

Ota hattusi ja viittasi ja lähde mukaani kirjoittamaan välikirjan alle; me kilpailemme tästä lähtien pitkän kilparatamme yhdessä, oma tyttöni.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KUOLEMAN UHALLA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- KUOLEMAN UHALLA
- SISÄLLYS:
- ENSIMÄINEN LUKU
- TOINEN LUKU
- KOLMAS LUKU
- NELJÄS LUKU
- VIIDES LUKU
- KUUDES LUKU.
- SEITSEMÄS LUKU
- KAHDEKSAS LUKU
- YHDEKSÄS LUKU
- KYMMENES LUKU
- YHDESTOISTA LUKU
- KAHDESTOISTA LUKU
- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE