Kardinaalin nuuskarasia
Date: 2025-04-20T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Kardinaalin nuuskarasia

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Kardinaalin nuuskarasia

Author: Henry Harland

Translator: Helmi Lindgren

Release date: April 20, 2025 [eBook #75920]

Language: Finnish

Original publication: Porvoo: WSOY, 1912

Credits: Tuula Temonen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KARDINAALIN NUUSKARASIA ***

language: Finnish

KARDINAALIN NUUSKARASIA

Kirj.

Henry Harland

Englanninkielestä ("The Cardinal's Snuff-Box") suomentanut

Helmi Lindgren

Porvoossa, Werner Söderström Osakeyhtiö, 1912.

I.

»Haluatteko kahvia, signorino?» kysäsi vanha Marietta asettaessaan hedelmät pöydälle.

Peetri tuumiskeli tuokion ja vastasi sitten:

»Haluan.»

»Ehkä puutarhassa?» ehdotti pikku, ruskeaihoinen eukko toimessaan.

»Ei ehkä, vaan varmasti», oikaisi Peetri eukon puhetta ja pudisti päätään ystävällisesti hymyillen.

Eukon pienet, terävät, mustat, italialaiset silmät välähtivät vastaukseksi.

»Tuolla rannalla muhkean salavan katveessa on puutarhapöytä», selitteli hän vilkkain liikkein ja elein. »Vienkö kahvivehkeet sinne?»

»Viekää vain. Uskoudun teidän hoivaanne.»

Sitten istahti Peetri salavan katveeseen puutarhapöydän ääreen, maisteli kahviaan, veteli sauhuja ja katseli mietteissään näköalaa.

Näköalalla oli oma erikoinen viehätyksensä.

Aivan hänen edessään — hänen jalkainsa juuressa — virtasi kapea, sinertävän vihreä Aco, jonka molemmilla rantamilla pitkässä jonossa kasvoi tummia poppelipuita. Acon vedet pakenivat hyrskien rauhaisan järven helmasta. Virran vastakkaisella puolella vasemmalle käsin oli Ventirosen puisto hienoine nurmikkoineen ja puiden välistä pilkisti monihuippuinen linnanrakennus. Etempänä laajeni herttaisen kukkea maisema: viinitarhoja, viljavainioita, lehtoja, puutarhoja ja siellä täällä valkeita huviloita. Oikealla törrötti taasen synkkähahmoinen Gnisi mustine metsineen, karuine kallioineen ja vaahtoavine vuoriputouksineen sekä Cornobastonen vuoriselänne. Ja ylinnä laakson taustassa kohosi Monte Sfiorito lumipeitteisine huippuineen. Ne hehkuivat kuin rusoittavat, utuiset pilvet ilta-auringon hohteessa taivaan tummaa sineä vasten.

Tuttu runo muistui Peetrin mieleen ja sen säkeet pyörivät itsepintaisesti hänen päässään.

»Helmeillen hyrskyvät ve'et», kuiskasi hän. »Totta tosiaan kuvaa tämä runo piirre piirteeltä edessäni olevaa maisemaa. Ja hän alkoi hyräillä laulun ihania tuttuja säveleitä.

Mutta kolmannen säkeen keskivaiheilla hänet keskeytettiin.

II.

»Miellyttääkö näköala teitä?» kysäsi joku englanninkielellä.

Ääni oli naisen. Se oli heleän sointuva ja eloisa, mutta samalla hillitty.

Peetri katseli ympärilleen.

Acon vastakkaisella rantamalla Ventirosen alueella, noin viiden, kuuden metrin päässä, seisoi nuori nainen ja katseli häntä hymyillen.

Peetrin katse kiintyi nuoren naisen silmiin, kiintyi hänen kasvoihinsa… Ja äkkiä alkoi hänen sydämensä kiihkeästi sykkiä. Taukosi sitten kokonaan seuraavassa hetkessä alkaakseen uudelleen herpaisevan rajusti. — — — Syystäkin — — — erittäin painavista syistä. Mutta juuri niistä tarinani johtuu.

Nuori nainen oli solakka ja siro varreltaan, yllään oli hänellä valkea puku, hartioilla ihmeen hieno, ilmava, pitseillä koristettu harsoliina. Hän oli avopäin. Hänen tukkansa — varjossa lämpimän ruskea — säihkyi aaltoilevana kultana päivän siihen sattuessa.

»Mahdotonta — mahdotonta — mahdotonta —», sykki Peetrin sydän ja hänen päänsä oli aivan pyörällä.

Oliko ihme tapahtunut? Hän sai kuitenkin ponnahdetuksi penkiltään ja kumarsi jäykänlaisesti.

Nainen nyökäytti miellyttävästi päätään.

»Näköala ei ole mielestänne hulluimpia — vai mitä?» kysäsi hän sointuvalla äänellään ja kohottaen silmäkulmiaan katsahti Peetriin hieman veitikkamaisen levottomasti.

Mielenliikutuksestaan huolimatta oli Peetrin pakko vastata.

Ja olosuhteiden pakoittamana vastasi koneellinen toinen-minä hänen puolestaan:

»Varsin ihastuttava.»

»Niinkö —?»

Ja nyt kohtasi Peetriä oudonkysyvä katse. Nainen tarkasteli kriitillisesti maisemaa.

»Eikö se mielestänne ole liian teatterimainen, liian teennäinen?» Ja hän katsahti jälleen Peetriin ikäänkuin olisi tahtonut kohteliaasti jättää tämän asian hänen ratkaistavakseen.

»Emme saa», arveli tuo koneellinen toinen-minä, »arvostella sitä kovin ankarasti. Sehän kaikki on vain avuttoman luonnon työtä.»

Nuoren naisen silmät välähtivät ja hän näytti miettivän — en tiedä miettikö hän puhujan sanoja, vai ajatteliko häntä itseään.

»Todellako?» virkkoi hän lopuksi. »Luontoko — luontoko rakensi huvilat ja kylvi viljavainiot?»

Mutta koneellinen toinen-minä ei ollut niinkään helposti nolattavissa.

»Aivan niin», väitteli se rohkeasti, »ihmiset, jotka rakentavat huviloita ja kylvävät viljavainioita, ovat katsottavat luonnonvoimiksi.»

Nainen naurahti — näytti sitten miettivän tuokion.

Sitten nyökäytti hän vielä kerran miellyttävästi päätään ja kysyvä katse silmissään sanoi:

»Te olette varmaankin herra Marchdale — eikö niin?»

Peetri kumarsi.

»Minua ilahuttaa suuresti, että pidätte näköalastamme», jatkoi hän katsoen Monte Sfioritoon päin. »Minä» — hiukan epäröiden — »minä olen emäntänne.»

Peetri kumarsi kolmannen kerran. Ja tällä kertaa jo erittäin kohteliaasti ja nöyrän kunnioittavasti.

»Tänään iltapäivälläkö saavuitte tänne?»

»Niin, sillä junalla, joka lähtee Bergamosta 5,25.»

»Erittäin mukava juna», arveli nuori nainen ja lisäsi viehättävän herttaisesti:

»Jääkää hyvästi.»

Hänen herttaisuuteensa ikäänkuin peittyi jäähyväissanojen hiukan omituinen muoto.

»Hyvää iltaa», vastasi Peetri kumartaen neljännen kerran.

Nuori nainen poistui rannalta, astui keveästi vehmaan vehreätä, pehmyttä nurmikkoa Ventirosen puistoon päin ja hänen valkea, hulmuava hameensa häämötti kauvan vehreitten, lehtevien puitten välistä.

Peetri seisoi hievahtamatta ja katseli poistuvaa. Tämän kadottua näkyvistä vaipui hän puutarhapenkille aivan kuin olisi ollut tuiki uupunut. Syvä huokaus pääsi hänen rinnastaan. Hän oli oudon kalpea. »Mikä onni — mikä ääretön onni! — riemuitsi hän. Se on hän! — se on kuin onkin hän! Oi, mikä verraton onni!»

III.

Vanha Marietta — pikku eukoista parahin, mustanvalkeassa kansallispuvussaan hopeahelyineen, punaisine silkkipäähineineen ja esiliinoineen — tuli noutamaan pois kahvivehkeet.

Mutta nähdessään Peetrin pysähtyi hän säikähtyneenä. Hänen pienet, mustat, palavat silmänsä tuijottivat Peetriin.

»Signorino, te olette sairas», huudahti hän äänessään juhlallinen sävy aivan kuin olisi singahuttanut syytöksen.

Peetri heräsi typerryksistään.

»E—e—n — en ole sairas. Voin aivan hyvin», rauhoitti hän eukkoa. »Olen — olen vain kuolemaisillani», jatkoi hän ystävällisesti, ensin epäröityään hetken.

»Kuolemaisillanne —!» huudahti Marietta mielettömän kauhun vallassa.

»Niin, mutta te voitte pelastaa henkeni — te ilmestyitte juuri oikeaan aikaan. Olen kuolla uteliaisuudesta — ja te voitte tyydyttää tiedonhaluani.»

Eukon jännitys laukesi ja hänen katseensa jäykkyys lientyi hymyilyksi.
Moittivasti heristi hän sormea Peetrille.

»Siunatkoon, miten signorino minut säikähdytti», päivitteli hän.

»Pyydän tuhannesti anteeksi», sanoi Peetri. »Mutta olkaa nyt pelastuksen enkeli ja päästäkää minut pälkähästä. Kuka on minun emäntäni?»

Marietta ällistyi suuresti kysymystä. Hänen vanhat, ruskeat kasvonsa painuivat ryppyyn.

»Teidän emäntännekö?»

»Ang», koetti Peetri matkia italialaisten nenä-äänteistä, luonteenomaista pikku myöntösanaa — ja keikautti päätään aitoitalialaiseen tapaan.

Marietta yhä tuijotti Peetriin ällistyneenä — ehkä hieman epäluuloisenakin.

»Totta kai se signorinon vuokrasopimuksessa mainitaan?» uteli hän varovasti.

»Siinäpä se juuri onkin. Kuka hän on?»

»Tiedättehän sen vuokrasopimuksestanne!» intti Marietta.

»Sitä parempi. Voittehan huoleti sen minulle ilmaista», taivutteli
Peetri eukkoa. »Kas niin! Kertokaappas nyt! Kuka emäntäni on?»

Marietta kohotti katseensa taivasta kohti.

»Teidän emäntänne, signorino, on herttuatar di Santangiolo», vastasi hän nöyrästi.

Mutta nimi näyttikin sitten innostuttavan häntä, koska hän jatkoi:

»Hän asuu tuolla — Ventirosen linnassa.»

Marietta osoitti sormellaan linnaan päin.

»Hän omistaa kaikki, kaikki nämä seudut, nämä talot — kaikki, kaikki.» Eukko liitti vanhat, ruskeat kätensä yhteen ja levitti ne jälleen niillä ikäänkuin pyyhkäisten taivaanrantaa. Nämä hänen huitomisensa muistuttivat uimarin liikkeitä. Hänen silmänsä säikkyivät.

»Koko Lombardianko?» virkkoi Peetri osoittamatta pienimpiäkään hämmästyksen oireita.

Marietta suuntasi katseensa Peetriin ja vastasi halveksivasti:

»Eihän kukaan omista koko Lombardiaa. Minä tarkoitan tietysti kaikkia näitä maita, kaikkia näitä taloja.»

»Mutta kuka hän sitten on?» kysäsi Peetri uudelleen.

Aivan typertyneenä tuijotti eukko silmäkulmiensa alta Peetriä. Ei hän voinut käsittää tuollaista tavatonta typeryyttä.

»Johan minä sen sanoin», huudahti hän. »Emäntänne on herttuatar di
Santangiolo.»

»Kuka herttuatar di Santangiolo sitten on?» kysäsi Peetri.

Marietta siristi silmiään kohauttaen olkapäitään.

»Johan minä sen sanoin» — hän koroitti äänensä ja ärjäisi aivan kuin kuurolle — »herttuatar di Santangiolo on signorinon emäntä — la proprietaria di tutte queste terre, tutte queste case, tutte, tutte.» [»Kaikkien näitten maitten, kaikkien näitten linnojen omistajatar, kaikkien, kaikkien.»]

Ja parisen kertaa toisti hän kiivaasti uimariliikkeensä.

»Te vastaatte kierrellen kaarrellen», murahti Peetri.

Marietta pinnisteli ja ponnisteli, keskitti koko älyllisen kykynsä ja tarkasteli tiukasti Peetrin kasvojen ilmettä. Äkkiä kirkastuivat hänen omat kasvonsa.

»Ahaa, signorino», huudahti hän kiivaasti nyökäyttäen päätään. »Te haluatte tietää jotakin hänestä henkilökohtaisesti.»

»Tepä sen sanoitte. Typeräähän minun puheeni on ollut, mutta te aitoitalialaisella käsityskyvyllänne arvasitte ajatukseni.»

»Hän on herttua di Santangiolon leski», sanoi Marietta.

»Enfin vous entrez dans la voie des aveux» [»Vihdoinkin alkaa teistä jotakin hellitä.»], sanoi Peetri.

»Scusi?» sanoi Marietta.

»Hauska kuulla että hän on leski», sanoi Peetri. »Hän — näyttää kuitenkin noin syrjästä katsoen melkein liian nuorelta ollakseen leski.»

»Ei hän olekkaan varsin vanha», myönsi Marietta. »Noin kuudenkolmatta, seitsemänkolmatta. Luostarista päästyään meni hän heti naimisiin — noin kahdeksan, yhdeksän vuotta sitten. Herttua on jo ollut vainajana viisi, kuusi vuotta.»

»Oliko hänkin nuori ja miellyttävä?» kysäsi Peetri.

»Nuori ja miellyttävä! Kaikkia vielä!» naurahti Marietta. »Hän oli yli neljänkymmenen ja lihavahko mies. Mutta hän oli hyvä mies.»

»Sitä parempi vainajalle», arveli Peetri.

»Già», myönsi Marietta ja teki hartaana ristinmerkin.

»Mutta selittäkääs minulle», jatkoi nuori mies, »miten ihmeessä herttuatar di Santangiolo puhuu englanninkieltä yhtä sujuvasti kuin minä?»

Eukko rypisti otsaansa ja näytti ällistyneeltä.

»Englanninkieltäkö?»

»Niinkuin englantilainen ainakin», vakuutti Peetri.

»No niin», tuumiskeli Marietta, »hän olikin englantilainen.»

»Niinkö? Vai englantilainen? Oliko hän?» Hän korosti hiukan ensimäistä sanaa. »Sehän selvittää asiat. Mutta — sanokaappas mikä hän sitten nykyään on?»

»Ma! Italialainen tietenkin, mentyään naimisiin herttuan kanssa», vastasi Marietta.

»Todellako? Sittenpä leopardi taitaa muuttaa pilkkunsa», päätteli
Peetri.

»Leopardi?» sanoi Marietta tyrmistyneenä.

»Käyttää paholainenkin raamatun sanoja hyväkseen, miksikä en sitten minä?» arveli Peetri. »Joka tapauksessa on herttuatar di Santangiolo erittäin kaunis nainen.»

»Oletteko, signorino, nähnyt hänet?» uteli Marietta.

»Kenties. Muuan ilmestys — viehkeä olento — näyttäytyi kohisevan Acon vastakkaisella rannalla ja sanoi olevansa emäntäni. Saattoipa olla petturikin — mutta ei hän ainakaan vaatinut minulta vuokraa. Hän oli solakka, valkeapukuinen nainen, hänen suortuvansa, vartalonsa, äänensä huokuivat virran viileyttä ja hänen katseensa tarinoi tuhansia asioita.»

Marietta nyökäytti päätään: »Oli se herttuatar.»

»Teidän herttuattarenne on erittäin kaunis», toisti Peetri.

Marietta vastasi aitoitalialaiseen tapaan:

»Me olemme kaikki sellaisia, joiksi hyvä luoja on meidät tehnyt.»

»Vuosikausia on hän mielestäni ollut Euroopan kaunein nainen», vakuutteli Peetri.

Marietta pyöritteli silmiään ihmeissään.

»Vuosikausia? Te signorino siis tunnette hänet, olette ennen nähnyt hänet?»

Lause, jonka Peetri iltapäivällä junamatkallaan oli lukenut muutamasta kirjasta, muistui hänen mieleensä. Hän käytti sitä nyt hyväkseen ja sanoi:

»Uskon melkein, että hän on minun aikoja sitten kadoksiin joutunut veljeni.»

»Veljenne?» ihmetteli Marietta.

»Niin, ei ainakaan sisareni», vakuutti Peetri. »Saatte korjata pois kahvivehkeet.»

IV.

Ylhäällä linnassa — valkeanpunaisessa huoneessaan istui Beatrice ja kirjoitti kirjettä Englannissa asuvalle ystävälleen. Kas tässä muutamia hänen kirjeestään poimittuja lauselmia:

»Villa Floriano» on vuokrattu eräälle englantilaiselle — nuorenpuoleiselle, hauskannäköiselle herrasmiehelle, joka esiintyy seurustelupuvussa, osaa erittäin sukkelasti käyttää kieltään ja ihailee luontoa. Hän on nimeltään Peetri Marchdale. Ehkä sinä sattumalta tiedät jotakin hänestä?»

V.

Peetri ei varmaan paljoakaan nukkunut ensi yönä huvilassaan ja uskonpa että hän kerran ja toisenkin toisti eiliset hurskaat sanansa: »mikä onni! Mikä ääretön onni!» Hän oli kuitenkin seuraavana aamuna ani varhain jalkeilla — ja liikkeellä puutarhassaan.

»On tämä puutarhani sentään aika hauska», tuumiskeli hän. »Asiamieheni ei liikoja kehuskellut ja kuvatkin olivat odottamattoman todenmukaisia.»

Siellä kasvoi kauniita, vanhoja puita, lehmuksia, akasia- ja kastanjapuita, tasalatvainen lombardialainen pinjapuu, tummahko kivitammi ja virran kupeella salava, jonka oksat sipaisivat veden kalvoa ja rantamilla pitkässä jonossa jäykkinä törröttäviä poppelipuita; siellä kiemurteli sinertävän vihreä virta, joka laulaen ja karkeloiden kiiti eteenpäin ja sen kalvossa kimalteli tuhansia timantteja päivän suudellessa sen väreitä. Siellä oli viehättäviä nurmikkoja ja viileyttä huokuva, soliseva suihkukaivo, jonka hienot säteet säihkyivät auringon kullassa sateenkaaren karvaisina. Siellä oli loistavia begonia- ja geraniumlavoja ja etelän huumaavan väkevätuoksuisia oleandereita. Omenapuitten kukat näyttivät hehkuvilta harsokiehkuroilta ja valkoiset hajuneilikat, tuoksuherneet, heliotroopit, resedat ja ruusut levittivät tuoksujaan. Oi sitä lintujen paljoutta! Joka taholla kuulit heidän riemuisaa pirteätä viserrystään ja heidän siipiensä suhahtelua. Siellä oli kultasirkkusia, mustarastaita ja muitakin rastaita poikasineen — poikaset olivat pyöreitä, kömpelöitä, pörhösiipisiä pikku hölmöjä, jotka kokeilivat ensi lentojaan ja tuottivat vanhemmilleen kauheata huolta — sekä suuri joukko meluavia varpusia. Siellä surisi mehiläisiä ja kimalaisia, siellä lenteli säteilevän loistavia, vaarallisennäköisiä sudenkorentoja, lepatteli kaksittain valkeita ja sinisiä perhosia ja olipa paarmojakin pahaksi onneksi. Kukapa Italiassa ottaisi suuttuakseen paarmoihin! Talon toisella puolella kasvoi viikuna- ja persikkapuita sekä pystypäisiä artisokkoja jäykissä riveissä ja pohjanpuolista muuria koristi viiniköynnös, jossa täyteläiset kellertävät rypäletertut heloittivat. Aamuilma oli raikasta ja ihanaa — väkevää ja virkistävää, tulvillaan meheviä elon tuoreita tuoksuja: mustan mullan muheata tuoksua, vehmaan vehreyden ja versovan kasvillisuuden tuoksua. Nurmikon kattoi kaste ikäänkuin helmeilevänä hopeisena harsona. Iloisa lännenpuoleinen luonto viinitarhoineen ja valkeine huviloineen hymyili päivän paisteessa Gnisille, joka idän varjoissa synkkähahmoisena jurotti. Järvi lepäsi rauhaisana ja syvänä tumman safiirin kaltaisena. Ja laakson taustassa kohosi satumaisena vaalean siniharmaa Monte Sfiorito taivasta kohti, jossa vielä heikosti heloitti aamusarastuksen puna.

Olipa se verraton yrttitarha! Mutta vaikka Peetri oleskeli koko päivän puutarhassaan — kuljeskeli rantaa pitkin ja heitteli tuhansia kaihoavia katseita puiden lomitse nurmikkojen yli Ventirosen linnaan päin — ei hän vilahdukseltakaan saanut nähdä herttuatar di Santangioloa.

Ei seuraavana päivänä; eikä sitäkään seuraavana.

»Miksikä tuo vanha eläkearmo ei käy virtaansa tarkastamassa?» kysäsi hän Marietalta. »Eipä hän siitä liikoja huolehdi. Saattaisi hänen tietämättään turmella hänen joenpuoleiset maansa.»

»Tuo vanha eläkearmo —?»toisti Marietta ymmärtämättä toisen puhetta.

»Niin, tuo vanha leski — emäntäni — leskiherttuatar di Santangiolo.»

»Ei hän ole varsin vanha — vain kuusikolmatta, seitsemänkolmatta vuotta», sanoi Marietta.

»Älkää luulotelkokaan minulle ettei hän olisi siinä ijässä, jolloin tuollaisia asioita jo kyetään ymmärtämään», tokaisi Peetri tuimasti.

»Hänellä on tilusten tarkastajia ja metsänhoitajia, jotka pitävät huolta hänen omaisuudestaan», vastasi Marietta.

»Tilusten tarkastajat ja metsänhoitajat ovat vain palkkalaisia. Jos haluaa saada jonkun työn kunnolla suoritetuksi, täytyy tehdä se itse», selitti Peetri synkän mahtipontisesti.

Sunnuntaina käväisi Peetri pienessä harmaassa rokokootyyliin rakennetussa kyläkirkossa. Siellä pidettiin kaksi messua, toinen kello kahdeksan, toinen kello kymmenen — ja kirkko sijaitsi kummulla engl. peninkulman päässä »Villa Florianosta» ja Italian helle oli polttava — mutta hurskas nuori mies kävi molemmissa. Herttuatarta ei ollut kummassakaan.

»Millä tavalla hän huolehtii kuolemattomasta sielustaan?» sanoi Peetri
Marietalle.

Maanantaina hän lähti kylän vaaleanpunaiseen postitaloon. Sen edustalla seisoivat pienet, sirot ajoneuvot; valjaissa vilkkaat, hentosääriset raudikot. Vaunujen kupeita koristivat herttualliset vaakunat.

Peetrin sydän alkoi sykähdellä. Hänen ollessaan kahden vaiheilla astuako sisään vai poistua, avautui ovi ja herttuatar ilmestyi portaille, solakkana, komeana, valkeassa puvussa, päässä ihmeellinen, musta, sulkatöyhtöinen hattu ja kädessään ihastuttava, valkea, pitsillä koristettu päivänvarjostin. Nuori tyttö seurasi häntä, soma tummanverinen tyttö, noin neljän- viidentoista vuotias. Hänen silmänsä olivat ystävälliset, tummat, aitoitalialaiset, loistavan ruskeat — ja poskilla rusoitti vieno puna — etelämainen vieno puna, joka hehkui lämpöisen pehmeästi hienon hienon hipiän läpi.

Peetri kumarsi ja siirtyi syrjemmälle antaakseen heidän kulkea ohi.

Mutta kohottaessaan katseensa huomasi hän herttuattaren pysähtyneen ja hymyilevän hänelle.

Hänen sydämensä sykki vieläkin rajummin.

»Herttainen päivä», virkkoi herttuatar.

»Erittäin ihana», myönsi Peetri kahden sydämensykähdyksen lomassa.

Ja kuitenkin näytti hän siinä portailla seisoessaan harmaassa flanellipuvussaan, olkihattuineen, nenälaseineen, laihoine värittömine kasvoineen ja pystyviiksineen aitoenglantilaisen, kylmäverisen tyyneyden perikuvalta.

»Ehkä hiukan liian lämmin?» huomautti herttuatar jättäen kohteliaasti — vai sanoisinko veitikkamaisesti — hymyillen tämän asian Peetrin ratkaistavaksi.

»Eikö mitä», vastasi Peetri. »Italian kesän ehdoton velvollisuus on kai olla hiukan liian lämmin.»

Herttuatar hymyili.

»Te rakastatte lämpöä, samoin minä. Mutta maa kaipaa tällä haavaa kipeästi sadetta.»

»Toivokaamme siis ettei maan kaipuu tule tyydytetyksi.»

Herttuatar naurahti.

»Ajatelkaa toki maamiesparkoja», sanoi hän moittivasti.

»On aivan turhaa ajatella heitä», vastasi Peetri. »On täysin todistettu asia, etteivät minkäänlaiset ilmat milloinkaan tyydytä maamiestä.»

Herttuatar nauroi makeasti.

»Olette oikeassa», myönsi hän, »niinpä minäkin yhdyn toivomukseenne kauniin sään suhteen. »Minä — minä toivon», — erittäin ystävällisesti — »ettette varsin huonosti viihdy »Villa Florianossa».

»En uskalla puhuakaan »Villa Florianosta», vastasi Peetri. »Joutuisin ihan haltioihin. Se on ihastuttavin paikka mailmassa.»

»Ja puutarha on kaunis — muistaakseni te ihailitte näköalaa», puheli herttuatar. »Niin ja vanha Marietta? Toivottavasti on hän mieleisenne.» Ja herttuatar katsahti Peetriin hyväntahtoisen — vai sanoisinko veitikkamaisen — levottomasti.

»Hän pitää minusta erinomaista huolta. Marietta eukko on verraton aarre», vakuutti Peetri.

»Hyvä ruuanlaittaja?»

»Mainio ruuanlaittaja — sen ohessa neuvonantaja ja ystävä. Aika suulas eukko!»

Herttuatar puhkesi sydämelliseen nauruun.

»Oi noita lombardialaisia talonpoikaisnaisia! Hepä vasta osaavat väsymättä soittaa suutaan.»

»Luulenpa sentään Marietan osaavan yhtä hyvin kuunnella kuin puhella», piti Peetri velvollisuutenaan tunnustaa. »Oikeastaan olen vain yhdessä kohden pettynyt hänen suhteensa.»

»Niinkö? — ihmetteli herttuatar kysyvä ilme katseessaan.

»Marietta vannoo, ettei kanna tikaria sukkarihmassaan ja väittää ettei milloinkaan ole kuullut sellaisesta puhuttavankaan», selitti Peetri. »Nytpä nähdään», tuumiskeli hän itsekseen, »onko meidän arvoisa emäntämme perehtynyt uudenaikaiseen kirjallisuuteen.»

Herttuatar nauroi nauramistaan. Nähtävästi oli hän perehtynyt uudenaikaiseen kirjallisuuteen. Ainakin —.

»Tuollaisia ovat vain tytöt Lombardian rannikolla», huomautti herttuatar. »Me olemme rauhallista sisämaan väkeä kaukana merenrannikolta. Teidän on kuitenkin parasta olla varuillanne.» Hän puisti päätään varoittavasti. »Näillä tienoin kerrotaan nimittäin, että Marietta osaa tehdä taikoja.»

»Sitä parempi», sanoi Peetri häikäilemättä. »Silloinhan hänestä on kaksin verroin hyötyä. Kotiuduttuani panen hänet paikalla koetteelle.»

»Pirskoitatteko pyhää vettä hänen päälleen?» naurahti herttuatar. »Pitäkää varanne. Entäpä jos hän muuttuisikin mustaksi kissaksi ja lentäisi tiehensä luudanvarrella. Sitä ette milloinkaan antaisi itsellenne anteeksi.»

Tämän sanottuaan astui hän kevyesti portaita alas ja nousi vaunuihinsa, nuoren tytön seuraamana.

Tuliset, ranskalaiset raudikot keikauttivat päätään, niin että valjaat välähtivät. Palvelija nousi ajajan viereen ja vaunut vierivät tiehensä.

Peetri seisoi tuokion portailla hievahtamatta ja katseli huumaantuneena satumaista, pitkää, suoraa kyläkatua, sen poppelipuita, siltaa, vanhaa, kivistä ristiä ja epäsäännöllisiä, vaaleanpunaisia ja keltaisia taloja. Kevyt tomupilvi tuprusi vaunujen jälessä, hienon valkoisen savupilven lailla hohtaen hopealle päivänpaisteessa.

»Sinä itse olet velhotar, joka osaat loihtia monta vertaa paremmin kuin Marietta», tuumi Peetri mielessään astellessaan hiljaista huvilaansa kohti.

VI.

Palattuaan huvilaan kysyi hän Marietalta, kuka tuo soma, ruskeasilmäinen tyttö oli.

»Signorina Emilia», vastasi Marietta empimättä.

»Vai todenko totta?»

»Niin», vakuutti Marietta keikauttaen päätään. Signorina Emilia
Manfredi — herttuan tytär.»

»Niinkö —? Herttua oli siis jo ennen ollut naimisissa?» päätteli Peetri pyhässä yksinkertaisuudessaan.

»Ehe-e-e!» ilkkui Marietta kimakalla äänellä. »Naimisissa? Herttuako?» Sitten iskien silmää ja nyökäyttäen päätään kuin mailmaakokenut vertaiselleen:

»Mitä vielä! Äiti kuului Milanon roskaväkeen. Mutta herttuan kuoltua tuotatti herttuatar tytön linnaan ja vaalii häntä kuin omaa lastaan.»

Herttuattarenne sydän näyttää kuitenkin olevan oikealla paikallaan», huomautti Peetri.

»Già», myönsi Marietta.

»Mitäpä minä muuten siitä! Mitä hyötyä minulla siitä on, kun se kuitenkin on saavuttamattomissa.»

Marietta ei näyttänyt ymmärtävän sanaakaan tästä kaikesta.

Peetri eleli puutarhassaan, kuljeskeli virran rantamalla, kävi joka päivä kylän postissa, jopa täydellisesti laiminlöi työnsäkin, jonka vuoksi hän oli tullut tähän rauhaisaan tyyssijaan. Viikko vieri, eikä hän sinä aikana nähnyt vilahdustakaan herttuattaresta.

Sunnuntaina hän tallusteli helteessä peninkulman verran ylös kummulle, ei ainoastaan molempiin messuihin vaan molempiin iltakirkkoihinkin.

Herttuatarta ei vain näkynyt.

»Pikku pakana», pääsi Peetriltä.

VII.

Linnan avaralla marmoriterassilla, jossa köynnöskasvit ja jasminit kiipeilivät marmoriaitauksen yli ja kiertyivät sen pilarien ympäri, jossa oleanderit kasvoivat korkeissa marmoriuurnissa ja sirottelivat maahan punaisia terälehtiään, käveli Beatrice lumivalkoisessa puvussa, helmiä hiuksissa ja kaulassa, hitaasti edestakaisin lukien kirjettä.

»On olemassa muuan Peetri Marchdale — en kuitenkaan tiedä, onko tämä sama Peetri Marchdale, jota tarkoitat, vaikkei sennimellisiä liene montakaan mailmassa — joka on Archibald Marchdale-vainajan, neuvoskunnan jäsenen poika, vanhan kenraali Marchdalen (Whitstoken Marchdaleja) veljenpoika. Ovat kunnioitettua ja vankkaa Norfolksukua. En ole koskaan sattunut tapaamaan mainitsemaasi herrasmiestä, mutta minulle on kerrottu, että hän on hiukan eriskummallinen, kiertelee huvikseen mailmanrantaa ja kirjoittelee kirjoja — luullakseni romaaneja — joita ei kukaan minun tietääkseni lue. Hän kirjoittaa salanimellä Feliks — en muista varmaan onko se Mildmay vai Wildmay. Hän alkoi ensin diplomaattisella uralla ja oli jonkun aikaa lähettiläänä Berlinissä tai Pietarissa tai herra ties missä; mutta en tiedä ottiko hän virastaan eron vai eikö hän läpäissyt tutkinnoissaan. Hän on noin kolmenkymmenen paikkeilla ja lienee hänellä parin tuhannen punnan vuositulot. Hänen isänsä oli etevä lakimies ja jätti pojalle perinnöksi sievosen summan. En enää tiedä muuta hänestä kertoa kuin että hän on tuon älykkään kielikellon Margareta Winchfieldin hyvä ystävä — siitäpä huomaat, olkoonpa hän sitten vaikka kuinkakin tuntematon romaanien sepittäjänä, että hän ainakin seuraihmisenä omistaa korvaavia hyveitä — sillä rouva Winchfield ei missään tapauksessa kuulu niihin ihmisiin, jotka pikiintyvät hölmöihin. Etkä sinäkään — siis verbum sap., niinkuin pieni Freddie veljeni tapaa sanoa.»

Beatrice antoi katseensa lipua päivänpaisteista nurmikkoa pitkin. Katseli puita ja puitten pitkiä varjoja, pensaikkoa, loistavia kukkaistutuksia, marmoripenkkejä ja keinotekoisia raunioita. Katseli järveä kirjopurjeisine veneineen ja häiritsevästi puhkuvine höyrylaivoineen, katseli kauas yli laakson Monte Sfioriton rusoittavia huippuja ja taivaan tummaa sineä. Taittoi jasminioksan ja sipaisi sen viileillä valkoisilla kukilla kasvojaan hengittäen niiden tenhoisaa tuoksua.

»Tuntematon romaanien sepittäjä», kuiskasi hän itsekseen. »No hyvä, niinpä olen minä sitten tuntematon romaanien lukija. Tilatkaamme Lontoosta herra Feliks Mildmay Wildmayn teokset.»

VIII.

Maanantai-iltana Peetrin lopettaessa päivällisateriansa, kysäsi vanha
Marietta, asettaessaan hedelmät pöydälle:

»Haluatteko kahvia, signorino?»

Peetri katseli tuimana hedelmiä, punertavia viikunoita ja rusoittavia persikoita, jotka olivat huolellisesti järjestetyt kiehkuraan maljakon keskellä olevan kuulakkaan, kellertävän rypäletertun ympärille.

»Ovatko nämä puutarhani viiniköynnöksestä ja viikunapuusta?»

»Ovat, signorino, ja myöskin persikkapuusta», vastasi Marietta.

»Eivätkö persikat kasva viikunapuussa?» kysäsi Peetri.

»Eivät, signorino», vastasi Marietta.

»Eivätkä ohdakkeet kanna viikunoita? Miksikä eivät?» kysyi Peetri.

»Se on luonnonlakia vastaan», vastasi Marietta, uskoen varmasti lauseen yleispätevyyteen.

»Marietta Cignolesi», sanoi Peetri tuimasti, katsoen tiukasti häntä silmiin, »minulle on kerrottu, että olette velhotar.»

»En ikinä», vastasi Marietta lyhyesti eivätkä hänen kasvonsa ilmaisseet minkäänlaista mielenliikutusta tai hämmästystä.

»Ymmärrän kyllä», jatkoi Peetri, »että teidän on pakko kieltää. En aio pirskoittaa päällenne pyhää vettä — olkaa siis rauhassa. En milloinkaan antaisi itselleni anteeksi, jos te tekisitte jotain hurjapäistä — jos te esimerkiksi loihtisitte itsenne mustaksi kissaksi ja lentäisitte luudalla ilmaan. Sitävastoin olisin kovin kiitollinen, jos te hiukan käyttäisitte taikavoimaanne minun hyväkseni. Olen kadottanut jotakin — jotakin kovin kallisarvoista — jalokiviäkin kalliimpaa — hienointa kultaa kalliimpaa.»

Eukon vanhat, kurttuiset kasvot muuttuivat paikalla kovin huolestuneiksi.

»Huvilassako? Vai puutarhassa?» kysyi hän levottomana.

»Ei, te kunnon eukko», rauhoitti Peetri häntä. »Ei se ole teidän alueeltanne löydettävissä — älkää siis suotta olko huolissanne. Laggiù, laggiù.»

Ja epämääräisellä kädenliikkeellä viittasi Peetri kauas avaruuteen.

»Signorinon pitäisi sytyttää kynttilä Paduan pyhän Antonion kunniaksi», neuvoi tuo katolilainen velho.

»Paduan pyhän Antonion, miksi juuri Paduan», kysyi Peetri.

»Paduan pyhän Antonion», toisti Marietta.

»Tarkoitatte Lissabonin», oikaisi Peetri.

»En, vaan Paduan», vakuutti eukko itsepäisesti.

»Mutta hän syntyi Lissabonissa», väitti taasen Peetri.

»Ei suinkaan», intti Marietta.

»Syntyi kuin syntyikin kautta kunniani», sanoi Peetri. »Ja päälle päätteeksi kuoli hän Lissabonissa. Se ratkaisee asian. Te tarkoitatte tietenkin Lissabonin pyhää Antoniota.»

»En», huudahti eukko koroittaen äänensä paremmaksi vakuudeksi.
»Lissabonin pyhää Antoniota ei ole olemassakaan. Hän on nimeltään
Paduan pyhä Antonio.»

»Mitä hyötyä siitä on, että noin itsepäisesti pidätte kiinni mielipiteestänne», valitteli Peetri. »Ettekö tiedä, että elämä käy paljoa hauskemmaksi jos ymmärtää antaa myöten pikkuseikoissa?»

»Kun on hukannut jonkun esineen, niin on sytytettävä kynttilä Paduan pyhälle Antoniolle», sanoi eukko väsyneesti, mutta kuitenkin vakuuttavasti.

»Eipä suinkaan, jollei halua takaisin kadotettua esinettä», intti
Peetri.

Marietta tuijotti häneen ja räpäytti silmiään.

»En halua saada takaisin hukkaamaani esinettä», jatkoi Peetri ystävällisesti. »Sen kadottaminen on minulle uusi, järkyttävä ja kehittävä kokemus. Se tekee minusta ihmisen — toivokaamme paremman ihmisen. Oikeastaan minä kadotin sen jo aikoja sitten — »kun ensikerran hurmaantuneet silmäni hänet näkivät», eräänä iltana théâtre français'issä kolme, neljä vuotta sitten. Mutta onnelleni on välttämätöntä, että saan nähdä tuon henkilön, jonka hallussa se on. Ja siksi en ole vihoissani teille, vaikka olettekin velhotar. Se edistää minun tarkoituksiani. Olkaa hyvä ja manatkaa pimeyden valtoja, niin että viimeistään huomenna saan nähdä kyseessä olevan henkilön. Ei!» Hän viittasi kieltävästi kädellään. »Ei mitään vastaväitteitä! Ja te voitte huoleti luottaa vaitiolooni.

»E del mio cuore la carina,
E dimor' nella nostra vallettina»,

hyräili hän hiljalleen.

»Saattaisipa hän yhtä hyvin asuskella Cornobastonen huipulla, niin vähän minä hänestä kostun», lisäsi hän surumielisesti. »No niin, nyt saatte tuoda minulle kahvit — mutta muistakaakin että minun kahviani on tee. Kun teidän kahvinne on kahvia, turmelee se minulta yöunen.»

Marietta tallusteli takaisin keittiöön, nyökäytteli päätään ja kohotti katseensa taivasta kohden.

Ja seuraavana iltapäivänä näyttäytyi herttuatar di Santangiolo kohisevan Acon vastakkaisella rannalla.

IX.

Peetri sattui juuri olemaan hauskassa toimessa — viskeli leivänmurusia kultasirkuilleen.

Mutta läheisessä pensastossa väijyskeli saaliinhimoinen varpusparvi hyökäten otollisella hetkellä esille ja riistäen ruuan, jopa aivan kultasirkkusten nokasta.

Herttuatar katseli tuokion mietteisiin vaipuneena hymysuin ja ääneti tätä näytelmää, Peetrin seisoessa siinä, ihme kyllä kerrankin, selin Ventiroseen — ja mikä oli vieläkin ihmeellisempää — ollenkaan aavistamatta herttuattaren läsnäoloa.

»Hyi, noita pikku roistoja, aika velikultia!» huudahti herttuatar pudistaen päätään surunvoittoisesti, vaikka silmän katse oli pohjaltaan hymyilevä.

Peetri hätkähti, kääntyi ja tervehti.

»Oikeita rosvoja ovat!» virkahti herttuatar heittäen silmäyksen varpusparven lymypaikkaan.

»Niin, pikku raukat!» sanoi Peetri.

»Pikku raukatko», toisti herttuatar harmistuneena. »Ovat julkeita, pikku hirviöitä!»

»Eivät ne sille mitään mahda», väitti Peetri. »Se on heidän luontonsa.
He syntyivät sellaisina, ei heillä ollut valitsemisen varaa.»

»Vieläkö te heitä puolustatte», ihmetteli herttuatar moittiva sävy äänessään.

»En suinkaan», vakuutti Peetri. »Mitäpä minä? Minä en puolusta mitään, minä vain yksinkertaisesti teen huomioita ja alistun. »Varpuset — kultasirkkuset. Se on mailman meno — mailman säätämä luokkajako.»

Herttuatar rypisti otsaansa eikä näyttänyt ymmärtävän Peetrin ajatuksen juoksua.

»Mailman säätämä luokkajako —?»

»Aivan niin», vastasi Peetri. »Varpuset — kultasirkkuset: ryöstäjät ja ne, joilta ryöstetään. Kaikki, joissa henki on, ovat joko varpusia taikka kultasirkkuja. Siitä johtuu mailman yleistaistelu — kamppailu olemassaolon puolesta — häikäilemättömimmät jäävät eloon. Tämä on vain pienoiskuva siitä, mitä tapahtuu kaikkialla maan päällä ja avaruudessa.»

Herttuatar pudisti jälleen päätään.

»Te katsotte mailmaa ja avaruutta mustien silmälasien kautta», huomautti hän totisen näköisenä. Mutta hänen silmiensä syvyydessä piili yhä vielä hymyn väike.

»En suinkaan», vastasi Peetri. »Ne, joilta ryöstetään, saavat hyvitystä. Mikäli ihminen siveellisesti kehittyy, sikäli hän siirtyy ryöstäjien ryhmästä ryöstettyjen ryhmään ja hänen lopullinen häviönsä on varma. Mutta toiselta puolen voittaa hän kykyjä ja tunteellisuutta. Ihminen ei elä ainoastaan leivästä. Nämä kultasirkut esimerkiksi ovat saaneet laulunlahjan ja siksi te pidätte niistä. Varpuset taaskin aikaansaavat vain vastenmielistä melua, siksi te soimaatte niitä. Kas siinä mielestäni on mainitsemani hyvitys. Ryöstäjät eivät milloinkaan saa nauttia laulun riemusta — eivätkä naisten suosiosta.»

»Ehkä — eivät», myönsi herttuatar empien. Hymyn väike hänen silmissään kohosi pinnemmalle. Mutta — sittenpähän eivät he myöskään voi tuntea laulajan tuskaa äänen pettäessä hänet.»

»Eivätkä naisten säälimättömyyttä. Niinpä niinkin», myönsi Peetri.

»Ja sillaikaa sieppaavat he leivän.»

»Sieppaavat kylläkin», myönsi jälleen Peetri.

»Pelkäänpä pahoin» — herttuatar hymyili ihmisen lailla, joka mielestään onnistuneesti on tehnyt äärimmäiset johtopäätökset jostakin lauselmasta — että teidän hyvityksenne ei ole mikään korvaus.»

»Ollakseni rehellinen, täytyy minun tunnustaa teidän olevan oikeassa.»

»Olkoon asianlaita miten tahansa», jatkoi hän voitonvarmana, »en kuitenkaan soisi että minun puutarhani olisi mailman yleistaistelun temmellyspaikka. En tahtoisi, että se olisi taistelutanhua. Soisin sen olevan turvallisen paikan — oikean rauhan tyyssijan — onnellisen laakson — ryöstettyjen pyhätön.»

»Miksikä samentaa sieluaan turhilla toiveilla. Mitä tehdä — mihin ryhtyä?»

»Teidän sijassanne tuottaisin lohikäärmeen ja asettaisin sen puutarhaan varpusia hävittämään ja kultasirkkuja suojelemaan.»

»Ei siitä olisi hyötyä», sanoi Peetri. »Jos vapautuisi yhdestä ryöstäjäryhmästä, puikahtaisi toinen paikalla sijaan.»

Herttuatar loi veitikkamaiset silmänsä Peetriin ja pudisti päätään vielä kerran hitaasti ja surullisesti. »Voi, teidän silmälasinne ovat mustat, pikimustat!» kuiskasi hän.

»Toivottavasti eivät. Minä vain näen mailman semmoisenaan, näen ne välttämättömät elinehdot, jotka ovat sille ominaisia. Tämän mailman ryöstäjä on ikuinen ja kaikkialla läsnäoleva, yhtä ikuinen ja muuttumaton kuin painolaki. Hän esiintyy eri hahmoissa. Karkoita hänet — tuossa tuokiossa on hän jo muuttanut näkyväisen muotonsa ja palaa tuiskuna takaisin. Milloin on hän pieni, ruma, rähisevä varpunen, milloin taasen pöyhkeilevä koronkiskuri, milloin nöyrä kasviskauppias, milloin uskottu ystävä, läheinen ja rakas. Mutta aina on hän lähettyvillä — suonette anteeksi arkipäiväiset sanani — »ryöstöhommissa».

Otsa rypyssä kohotti herttuatar päätään:

»Jos asiat todellakin ovat noin surkealla kannalla, tahtoisin uudelleen suosittaa teille äsken mainitsemaani keinoa, jonka varmasti luulen tehoisaksi. Hankkikaa itsellenne lohikäärme. Tehän vain tahdotte suojella puutarhaanne ja se» — hän mittaili katseillaan puutarhaa — »ei ole varsin suuri. Te opetatte lohikäärmeenne, jos vain satutte saamaan älykäsrotuisen, hävittämään kasvinkaupustelijoita, uskotuita ystäviä, vieläpä koronkiskureitakin — vaikka viimeksimainitut ovat sitkeähenkisiä — sekä varpusia.»

»Ehdotuksenne todistaa, että taivutte minun katsantokantani puolelle. Te asettaisitte ryöstäjän hävittämään ryöstäjiä. Ehkä se kävisi päinsä toisenlaisissa olosuhteissa, mutta tässä synkänkolkossa ilmapiirissä, jonka puitteisiin meidän sielumme ovat kytketyt, se ei käy päinsä. Tänne ovat ryöstäjät juurtuneet, täältä niitä ei voi kitkeä pois.»

Herttuatar katseli päivänpaisteista maisemaa, hohtavia nurmikkoja, korkeita huojuvia puita, joiden lehtiverkossa valonsäteet kisailivat. Katseli lännenpuolella olevia hymyileviä, valkeita huviloita, vihannoitsevia viinitarhoja, keltaisia viljavainioita. Katseli hyrskyävää virtaa, jonka kalvossa timantit kimmelsivät, Monte Sfioriton etäisyydessä hohtavia lumihuippuja ja taivaan säihkyvää sineä.

Viimeksi katsahti hän Peetriin ja hymyili puoleksi veitikkamaisesti, puoleksi vakavasti.

»Synkänkolkko ilmapiiri, jonka puitteisiin sielumme ovat kytketyt?» toisti herttuatar. »Ja tekö ette käyttäisi mustia silmälaseja? Sittenpä teidän omat silmänne ovat kovin synkkäkatseiset.»

»Päinvastoin», väitti Peetri, »ovat ne erittäin valoisakatseiset ja juuri senvuoksi otaksun että on olemassa toisia edistyneempiä ja valoisampia mailmoja kuin tämä meidän aurinkokuntamme.»

Herttuatar naurahti.

»Mielestäni teillä on mitä suloisin suu, viehättävät, pienet hampaat, lumoavat silmät ja tenhoisa nauru — teidän vertaistanne naista ei ole taivaankannen alla», puheli Peetri sielunsa hiljaisessa syvyydessä.

»Huomaan kyllä selvästi, että väitellessäni teidän kanssanne aina joudun tappiolle», sanoi herttuatar.

Peetri teki vaatimattomuutta osottavan kädenliikkeen.

»Olisinkohan minäkin mielestänne», jatkoi herttuatar puhettaan, »tuollainen »ryöstäjä», jos pyytäisin teiltä pientä leivänkannikkaa.» Ja hänen suloiset silmänsä katsoivat pyytävästi Peetriin.

»Ette suinkaan — ottakaa kaikki —» vastasi Peetri ihastuneena. »Mutta miten —?»

»Viskatkaa», huudahti herttuatar.

Ja Peetri nakkasi ilmaan jälelle jääneen leipäpalasen, jonka herttuatar sieppasi sirosti lennosta.

»Kiitos kaunis», naurahti hän nyökäyttäen hieman päätään.

Sitten murensi hän leivän alkaen sirotella murusia maahan ja tuossa tuokiossa oli hän lintuparven ympäröimänä. Peetri sai nyt mielinmäärin katsella häntä, ihailla hänen liikkeittensä joustavaa suloutta, niissä piilevää nuorteaa voimaa ja elontuoretta riemua. Ihailla varren veikeää notkeutta, joka piirtyi sametinhienoa nurmikkoa ja etäämmällä olevia korkeita päivänpaisteisia puita vasten. Hänen yllään oli tavallisuuden mukaan valkoinen, pehmeänpoimuinen, viehkeä puku mitä hienointa kangasta — luulenpa melkein että olisi voinut pujotella koko puvun sormuksen läpi. Vyössä oli hänellä kaksi punaista ruusua ja päässä valkea, olkinen puutarhahattu, jota koristi koreanpunainen nauharuusuke ja jonka alta hänen tuuhea lämpimäntumma, himmeänkiiltävä tukkansa säihkyi kullanruskeina kiehkuroina.

»Kuinka eloisa ja terve», ajatteli Peetri katsellessaan häntä, »kuinka raikas ja elämänhaluinen!» Ja Peetri oli haltioissaan. Herttuatar lahjoitti leipämurusensa lintusille ja jakeli ne niin taitavasti että suurin osa joutui kultasirkkusille. Erehdyttääkseen varpusia oli hän oikealla kädellään viskaavinaan jotakin ja nuo saaliinhimoiset pikku hirviöt hyökkäsivät päätäpahkaa väärälle suunnalle. Samassa sirotteli hän näppärästi ja varkain vasemmalla kädellään leipämuruset aivan viereensä nurmikolle, johon parvi luottavia kultasirkkuja oli kokoontunut. Jos jokin varpusrukka uskalsi pistää ruman itaran nokkansa tähän pyhättöön, niin hän heti paikalla hillityllä ankaruudella karkoitti sen pois, kuitenkaan peloittamatta sirkkusia.

Hänen silmänsä hymyilivät, poskensa rusoittivat ja hänen ruumiinsa liikkeet olivat joustavat ja sulavat.

Heitettyään viimeiset murusensa lintusille, löi hän hiljaa kätensä yhteen puristaakseen pois jäännökset ja katsahti sitten Peetriin merkitsevästi naurahtaen.

»Totta tosiaankin», tunnusti Peetri, »te varsin taitavasti heidät petkutitte. Te ette ainakaan ole lohikäärmeen tarpeessa.»

»Niin, lohikäärmeen puutteessa voi itse tehdä lohikäärmeen työtä», vastasi herttuatar leikkisästi. »Tai oikeammin — toimia oikeuden välikappaleena.»

»Niinpä niinkin. Kuitenkin olisi minusta kovin onneton sattuma syntyä varpusena — teidän tuomiokunnassanne.»

»Ei se olekaan sokean sattuman varassa. Varpusena syntyy — minun tuomiokunnassani — syntien takia, joita edellisessä olotilassaan on tehnyt. — Ei, pikku pulmusen», hän kääntyi parin sirkkusen puoleen, jotka vielä viivyskelivät nurmikolla hänen läheisyydessään ja loivat häneen nälkäiset, pyytävät katseensa — »ei, minulla ole enää mitään. Annoin teille jo kaikki.» Ja hän näytti heille varmemmaksi vakuudeksi tyhjät kätensä.

»Varpuset jäivät aivan osattomiksi ja sirkut, joille te annoitte »kaikki», nurkuvat, koska he mielestään saivat liian vähän», sanoi Peetri surullisesti. »Siinä näette miten käy, kun vastustaa luonnonlakeja.» »Katsokaa», jatkoi hän sitten lintuparin lentäessä tiehensä, »katsokaa miten he iskevät teihin synkät, epäilevät ja moittivat katseensa.»

»Luuletteko heidän olevan kiittämättömiä?» sanoi herttuatar. »Sitä eivät he suinkaan ole — kuulkaahan!»

Ja hän viittasi kädellään.

Samassa kuului aivan hänen päänsä yläpuolelta akasian oksalta sirkkusen liverrystä — vienon suloista hopeanheleätä liverrystä.

»Onko tuo mielestänne nurkumista?» kysyi hän.

»Miksei? Voihan siihen sisältyä nurkumistakin, aivan kuin palvelijan »kiitokseen» hänen ollessaan tyytymätön saamiinsa juomarahoihin. Hänen on pakko kiittää, se on hänen velvollisuutensa — mutta hän saattaa tehdä sen hieman ivallisesti.»

»Mitä te sanotte? Puhutte pakosta, velvollisuudesta ja ivasta», huudahti herttuatar. »Kuulkaahan sen liverrystä! Sydänsäveleitäänhän se soittelee.»

Vaieten molemmat katselivat ja kuuntelivat. Lintusen kullanpunertava rinta vavahteli. Kiivailla päännyökkäyksillä merkitsi se sävelten vaihtelua. Hartaasti katseli se eteensä ikäänkuin olisi voinut katseellaan seurata sävelten sädehtivää juoksua halki avaruuden. Sen esitys vaikutti kuin välitön rapsodia. Vaiettuaan katsahti lintunen kuulijakuntaansa kiihkeän kysyvänä aivankuin olisi tahtonut sanoa: »Toivon, että tämä miellyttää teitä?» — ja sitten nyökäyttäen päätään kuin hyvästiksi lensi tiehensä.

»Huomasitteko?» kysyi herttuatar hymähtäen Peetriltä. »Teidän on ehdottomasti pyrittävä valoisampaan mailmankatsomukseen.»

Ja seuraavassa tuokiossa katosi hänkin. Kulki kevyesti ja hitaasti nurmikkoa pitkin puiden siimeksessä linnaa kohti. Hame hulmuili tuulessa, hohtaen valkoisena päivänpaisteessa, helmenharmaana varjossa.

»Mikä nainen!» puheli Peetri itsekseen katsellen hänen jälkeensä.
»Miten eloisa, miten sulava, miten naisellinen! Oi, mikä nainen!»

Ja todellakaan ei herttuattaren esiintymisessä ollut miesmäisyyden vivahdustakaan. Hän oli nainen — kauttaaltaan nainen.

»Hyvä isä, miten viehkeästi hän kulkee!» kuiskasi Peetri.

Mutta äkkiä läikähti alakuloisuuden laine hänen sieluunsa. Ensiksi ei hän tiennyt siihen syytä. Mutta hetken kuluttua alkoi hänessä ilkeä ääni kuiskailla: »Kuinka kurjan vaikutuksen mahdoitkaan tehdä häneen! Mitä typeryyksiä juttelitkaan! Miksi et käyttänyt hyväksesi otollista hetkeä!»

»Te olette velhotar», virkkoi hän Marietalle, »te olette näyttänyt sen todeksi. Olen nähnyt kyseessä olevan henkilön ja »esine» on vieläkin toivottomammin hukassa.»

X.

Kirjeitten joukossa, jotka sinä iltana Englannista saapuivat Peetrille, oli muuan hänen ystävättäreltään rouva Winchfieldiltä ja se sisälsi erinäisiä tietoja.

»Teidän herttuattarenne oli todellakin niinkuin teidän vanha, lystikäs palvelijanne teille kertoi, englantilaista sukuperää: lordi Belfontin ainoa lapsi ja perillinen. Lancashiren Belfontit — teidän herttuattarenne on ainoa elossa oleva jälkeläinen — olivat mitä piintyneimpiä katolilaisia, kasvattivat aina tyttärensä ulkolaisissa luostareissa ja naittivat heidät useimmiten ulkolaisille. Belfontin perheen miehisetkin jäsenet naivat toisinaan ulkomaalaisia, — joten teidän herttuattarenne entisissä englantilaisissa suonissa virtailee siis paljonkin muukalaista verta.

»Hän syntyi — aateliskalenteri on sen minulle kielinyt — vuonna 1870, ja lähenee siis yhtä paljon kolmeakymmentä (mikä vaarallinen ikä!) kuin kahtakymmentäkuutta, jonka ikäiseksi teidän vanha Mariettanne hänet ilmoittaa. Hänen ristimänimensä ovat Beatrice Antonia Teresa Mary — valitkaa minkä haluatte. Yhdeksäntoistavuotiaana meni hän naimisiin Baldassarre Agoston kanssa, joka kantaa seuraavat arvonimet: Udeschinin prinssi, Santangiolon herttua, Castellofrancon markiisi, pyhän Rooman valtakunnan kreivi, Pyhän Hengen — ja Pyhän Gregoriuksen veljeskunnan ritari (joko ällistytte?) ja joka kuoli Frontinin mukaan armon vuonna —93. Koska ei ollut lapsia, peri hänen veljensä Filipe Lorenzo arvonimet. Nuorempi veli on Sardagnan piispana ja kardinaali Udeschini on heidän setänsä.

»Kas niin, rakas poikani, nyt olen tyhjentänyt tietovarastoni. Ehkä minulla kuitenkin olisi suurempi varasto hyviä neuvoja, mutta sitä lipasta en vielä ole aukaissut. Ja parempi kai on etten siihen puutu. Muistakaa vain se, että siellä kesän helteessä Italian hempeän järvimaiseman vaikutelmain alaisena saattaa nuoren yksinäisen miehen aivoissa syntyä ajatuksia, jotka ovat — mielettömiä. Pitäkää silmällä ystävääni Peetri Marchdalea.»

Nuori yksinäinen mies punnitsi mielessään pitkät ajat rouva
Winchfieldin sanoja.

»Lordin tytär ja herttuan leski ja kardinaalin veljentytär (naimisen kautta)», murahti hän itsekseen. »Siinä olisi jo mielestäni kylliksi — mutta vielä kaupanpäällisiksi piintynyt katolilainen. Ja kuitenkin — ja kuitenkin», jatkoi hän rohkaisten mieltään, »mitä katoliskiihkoisuuteen tulee, niin se vaikutin ainakin kirkon käynneistä päättäen ei paljoakaan vaa'assa paina.»

Pohdittuaan näitä mietteitä vielä kotvan aikaa meni hän alas virran rannalle, kulki puutarhansa kautta, joka huokui yön raikasta viileyttä ja sulotuoksuja sekä alkoi tuijottaa pimeyteen Ventirosen linnaan päin. Siellä täällä huomasi hän kellertävän välkkeen — valaistun ikkunan, joka pilkisti näkyviin puiden lehtien lomitse. Tuhannet hyönteiset säestivät äänettömyyttä yksitoikkoisella surinallaan. Ja Gnisin metsän uumenista kuului oudon metsänotuksen — liekö ollut nelijalkaisen vai siivekkään — uusiutuva ääni kammottavana ja tenhoisana. Peetrin jalkain juuressa värähtelevän Acon kalvoon kuvastuivat tähdet särkyneinä välkkyen kuin katkenneet keihäänkärjet.

Hän sytytti sigaretin ja seisoskeli paikallaan kunnes oli poltellut sen loppuun. Lopuksi hän huoahti ja suuntasi askeleensa huvilaan päin.

»Tietenkin», ajatteli hän sitten, »täytyy minun pitää silmällä ystäväämme Peetri Marchdalea. Mutta pelkäänpä olevan jo hiukan liian myöhäistä — troppo tardo», sanoi hän Marietalle, joka juuri oli tuomassa lämmintä vettä hänen pukuhuoneeseensa.

»Ei ole vielä varsin myöhäistä», vastasi Marietta, »kello on vasta puoli yksitoista.»

»Hän on nainen — siksi täytyy häntä rakastaa; herttuatar — siksi täytyy hänet menettää», selitti nuori mies äidinkielellään.

»Cosa?» kysäsi Marietta käyttäen hänkin äidinkieltään.

XI.

Beatrice ja Emilia kävelivät kummun kupeella olevaa kukkaisaa tietä pitkin. Kulkivat milloin rivissä törröttävien poppelipuiden varjossa, milloin ruusupensastojen ja punakipsisten rappeutuneitten muurien välissä, joita alppiorvokit ja leijonakidat koristivat. Retkeilyllään tapasivat he vanhan Marietan, joka juuri oli tulossa mäkeä alas ja kantoi käsivarrellaan koppaa.

Marietta niiasi syvään.

»Mitenkä jaksatte, Marietta?» kysyi Beatrice.

»Kiitos kysymästä, teidän ylhäisyytenne. Siinähän menettelee. Selkääni kyllä tuon tuostakin kolottaa, ja viime viikolla minulta katkesi hammas, mutta muuten ei ole valittamisen syytä. Entä teidän jalosukuisuutenne?» kysäsi Marietta topakasti.

Beatrice hymyili. »Bene grazie. Uusi isäntänne — tuo nuori englantilainen, onko hän ystävällinen ja helposti tyydytettävissä?»

»On hän ystävällinen, teidän ylhäisyytenne, ja myöskin helposti tyydytettävissä. Mutta —!» Marietta kohautti olkapäitään ja nyökäytti parisen kertaa merkitsevästi päätään.

»Mitä te tarkoitatte?» kysyi Beatrice ja kohotti silmäkulmiaan.

»Hän on erittäin ystävällinen, teidän armonne — mutta yksinkertainen, kovin yksinkertainen», selitti Marietta napsauttaen ruskealla sormellaan kurttuista otsaansa.

»Todellako —?» ihmetteli Beatrice.

»Niin, teidän ylhäisyytenne», sanoi Marietta. »Lempeä kuin kanarialintu, mutta kovin viaton ja kovin yksinkertainen.»

»Te hämmästytätte minua», sanoi Beatrice. »Mistä sen päätätte?»

»Kummia hän kyselee, teidän armonne, ja peräti hulluja haastelee», ehätti eukko selittämään.

»Mitä esimerkiksi —?» kysäsi Beatrice.

Marietta vaikeni tuokion ja tuumi mielessään. »Niin, teidän armonne, hän kutsuu esimerkiksi vasikanpaistia linnuksi. Eräänä päivänä, kun annoin hänelle vasikanpaistia aamiaiseksi, sanoi hän minulle: »Marietta, tällä linnulla ei ole siipiä.» Tietäähän tyhminkin ihminen ettei vasikka ole mikään lintu. Mitenkä vasikalla olisi siivet!»

»Kuinka ihmeessä?» sanoi Beatrice myötätuntoisesti. Ja jos hänen suupielensä yrittivät epäilyttävästi pyrkiä ylöspäin, pakoitti hän ne paikalla taas alas. »Mutta ehkei hän oikein osaa italiankieltä?» sanoi hän sitten.

»Maché, Potenza! Kaikki ihmiset osaavat italiankieltä», vakuutti Marietta.

»Todellako?» sanoi Beatrice.

»Tietenkin, teidän armonne — kaikki kristityt», selitti Marietta.

»Vai niin, sitä minä en tiennyt», sanoi Beatrice ystävällisesti. »Jos hän todellakin osaa italiankieltä, niin on varsin mieletöntä kutsua vasikkaa linnuksi.»

»Voi, teidän ylhäisyytenne», jatkoi Marietta innostuen puheen aineistoon, »tämä ei ole ainoa todiste hänen yksinkertaisuudestaan. Kerran kysyi hän minulta: »Kuka on sivellyt Monte Sfioriton kalkilla valkoiseksi?» Ja kun minä sitten sanoin hänelle, ettei se ollut kalkkia, vaan lunta, vastasi hän: »mistä te sen tiedätte.» Tietäähän hölmökin sen olevan lunta. Luulla lunta kalkiksi!»

Vilkaseleinen eukko heilautti koko ruumistaan osoittaakseen, miten surkean säälittävää se hänestä oli. Samassa kuului kopasta hiljaista, valittavaa vikinää.

»Mitä teillä on kopassanne?» kysyi Beatrice.

»Pieni imuporsas, teidän armonne — un piccolo porcellino», vastasi
Marietta.

Hän kohotti tuuman verran kopan kantta ja näytti heille pienen porsasraukan säikähtyneen naaman.

»E carino?» kysäsi hän. Ja hänen silmänsä säteilivät miltei äidillistä ylpeyttä.

»Mitä kummaa aiotte sillä tehdä?» kysäsi Beatrice.

»Minä tapan sen, teidän armonne», sanoi Marietta järkähtämättömän päättäväisesti. »Täytän sen manteleilla, rusinoilla, rosmarineilla ja sipuleilla, panen siihen sekä makeaa että hapanta, koristan sen punajuurikka-ruusuilla ja tarjoan sen sunnuntaina päivälliseksi signorinolle.

»Oh-h-h!» huudahtivat Beatrice ja Emilia yhtaikaa ja heitä oikein puistatti. Jatkoivat sitten matkaansa.

XII.

François söi päivällistä — palavan hartaasti. Peetri istui puutarhapenkillä virran reunalla ja katseli häntä vedellen haikuja.

Herttuatar di Santangiolo seisoi Ventirosen puistossa puun siimeksessä ja katseli heitä molempia.

Françoisin punaista, pyylevää kaulaa koristi leveä, sininen nauha.
Päivälliseksi oli hänellä vadillinen leipää ja maitoa.

Samassa herttuatar astui esille piilopaikastaan päivänpaisteeseen ja naurahti.

»Mikä herttainen, sievä näky», sanoi hän. »Oikein maalaisidylli — muistuu mieleen Theocritos — niin myöskin Watteau.»

Peetri viskasi sigarettinsa virtaan ja kumarsi.

»Hauska, että se miellyttää teitä. Sallikaa minun esittää teille nuori herra François Villon.»

»Olemme jo ennen tavanneet toisemme», sanoi herttuatar herttaisesti hymyillen ja nyökäyttäen päätään Françoisille.

»Oi, anteeksi, en sitä tiennyt», sanoi Peetri.

»Niin, ja hyvin surkeissa olosuhteissa», sanoi herttuatar. »Silloin esiintyi hän tuntemattomana. Miksi — toivon ettette paheksu uteliaisuuttani — miksi François Villon?»

»Miksikä ei? Ensiksikin päästi hän kamalan kirkunan kuullessaan kuolemantuomionsa. Olisittepa kuullut häntä. Siitäpä kurkusta vasta lähti ääntä. Ja toiseksi on hän oikea intoilija mitä ruokaan ja juomaan tulee ja lopuksi ei minulla mitenkään ollut sydäntä kutsua häntä Pauvre Lélianiksi.»

Herttuatar katsahti Peetriin huvitettuna.

»Arvelitteko että ainoastaan Pauvre Lélian kelpaisi vaihtoehtoiseksi?»

»Muistuu mieleen muuan Pauvre Lélianin ystävän ja virkatoverin, Stéphanen lauselma», vastasi Peetri. »Ehkä te muistatte sen. »L'âme d'un poète dans le corps d'un» [Runoilijan sielu…] — en — en muista viimeistä sanaa», sanoi Peetri.

»Sanoisimmeko »d'un petit porc», ehdotti herttuatar [porsaan ruumiissa].

»Oi älkää», huudahti Peetri kiivaasti viitaten rukoilevasti kädellään. »Älkää käyttäkö »porsas» sanaa hänen kuullen, te loukkaatte hänen tunteitaan.»

Herttuatar naurahti ja kertoi:

»Tiesin kyllä että hän oli tuomittu kuolemaan. Minäpä näinkin hänet ensi kerran hänen ollessaan vankikopissaan. Marietta Cignolesi esitti meidät toisillemme. Minulle on todellakin yllätys, että hän vielä on elossa, sillä siksi järkähtämättömältä tuntui mielestäni Marietan päätös hänen puhuessaan tuomitun tappamisesta ja täyttämisestä rosmarineilla ja sipuleilla.»

»Nytpä huomaan, että tunnette koko tämän häpeällisen jutun», sanoi Peetri. »Niin, Marietta, tuo vanha, verenhimoinen noita-akka olisi kernaasti täyttänyt hänet rosmarineilla ja sipuleilla, mutta François oli toista mieltä. Hän ei suostunut siihen. Teki vastarintaa ja kirkui vimmatusti ainakin kahdessakymmenessä äänilajissa. Olisittepa vain kuullut, miten laajakantoinen, värisointuinen ja tunnerikas hänen äänensä oli. Nöyrä alistuminen, pelkään pahoin, ei ole hänen vahvimpia puoliaan. Rauhan ja sovun takia minä sekaannuin asiaan, rupesin välittäjäksi. Marietta oli juuri iskemäisillään veitsensä hänen kurkkuunsa. Tulin viime hetkessä. Minun oli sitten pakko ottaa hänet kasvatikseni.»

»Tietysti! Voi pikku raukkaa», sanoi herttuatar myötätuntoisesti. »Sehän on todettu asia, että ikiajoiksi on sidottu henkilöön, jonka elämän on pelastanut. Mutta — mutta ettekö usko, että teidän edesvastuunne käy hieman raskaaksi hänen kehityttyään täysi-ikäiseksi?» lisäsi hän sitten mietteissään.

»Minkä sille mahtaa! Edesvastuuntunnehan aina raskaana painostaa meitä elämämme taipaleella. Miksi se olisi raskaampi mitä François Villoniin tulee. Ja sitäpaitsi voivat nykyisissä yhteiskunnallisissa oloissa niinkutsutut »rikkaat» edesvastuun käydessä rasittavaksi siirtää sen »köyhälistön» niskoille. Esimerkiksi — Marietta! Marietta!» huudahti hän koroittaen ääntään ja paukuttaen käsiään.

Marietta tuli, niiasi nöyrästi herttuattarelle ja kyseli hänen armonsa vointia. Peetri viittasi merkitsevästi hänelle ja virkahti:

»Tehkää hyvin ja vapauttakaa minut edesvastuustani.»

»Porsaanko suhteen?» kysyi Marietta.

»Niin», sanoi Peetri.

Marietta sieppasi syliinsä Françoisin, joka rimpuili ja potki ja kirkui minkä kurkusta lähti. Eukon poistuttua sanoi Peetri:

»Kas niin — sillä tavalla siitä pulmasta suoriuduttiin.»

Herttuatar nauroi.

»Havainto-opetusta», selitti herttuatar. »Havainto-opetusta — sanoisinko kyynillisyyden avulla tieteen hyväksi.»

»Tieteenkö! Ei! Ei! Ennemmin taiteen hyväksi luulin minä itserakkaudessani.»

»Puhuessamme taiteesta —» alkoi herttuatar, siirtyi pari askelta lähemmäksi virran reunaa ja näytti Peetrille kullalla kirjailtua, harmaakantista kirjaa, jota toisessa kädessään oli pitänyt piilossa selkänsä takana.

»Puhuessamme taiteesta johtuu mieleeni muuan romaani, jota paraikaa lueskelen. Tunnetteko tämän?» Peetri katsoi kullalla kirjailtua, harmaata nidosta ja koetti salata mielenliikutusta, joka sai hänen sydämensä tunteet läikähtämään.

Hän painoi nenälasit silmilleen ja oli hartaasti tutkivinaan kirjaa.

»En näe selvästi nimeä», sanoi hän voittaaksensa aikaa ja pudisti päätään antaen nenälasien vaipua alas.

Hän teeskenteli verrattain taitavasti, toivoen, että pieni salainen hymy, joka leikki herttuattaren huulilla, vain osoitti, että tämä ymmärsi antaa sille tunnustuksensa.

»Kirjan nimi on »Sanojen mies» — erittäin sopiva nimi. Tekijä — en ole ennen kuullut hänestä puhuttavan — on nimeltään Feliks Wildmay.»

»Vai niin. Miten omituista», sanoi Peetri. »Sattumalta tunnen kirjan varsin hyvin. Mutta minua kummastuttaa, että te sen tunnette. Kuinka kumman lailla on se joutunut teidän käsiinne?»

»Kuinka kumman lailla se ei olisi joutunut minun käsiini. Romaanit kaiketikin ovat aiotut ihmisten luettaviksi, vai mitä?»

»Niinpä niinkin», myönsi Peetri. »Mutta tässä murheen laaksossa eivät kaikki tarkoitukset aina toteudu. Vai toteutuvatko? Sitä paitsi ei »Sanojen mies» ole toisten romaanien kaltainen. Se on erikoisen omituinen.»

»Omituinen —?» toisti herttuatar.

»Omituinen siinä suhteessa, että se on jäänyt aivan tuntemattomaksi. En usko, että ainoakaan kirja mailman markkinoilla — aina siitä saakka kun tuo saksalainen herrasmies, mikä hän liekään ollut nimeltään, keksi kirjapainon — on saanut osakseen niin tuiki vähän tunnustusta kuin tämä.»

»Niinkö arvelette?» sanoi herttuatar. »Muuan lontoolaisista ystävistäni suositteli sitä minulle. Mutta koska se on aivan tuntematon, niin onhan varsin ihmeellistä että te sen tunnette.»

»Ihmeellistä se olisikin, ellei kirjantekijä sattumalta olisi minulle tuttu.»

»Vai niin! Te tunnette siis tekijän?» huudahti herttuatar vilkkaasti.»

»Comme ma poche» [Kuten oman taskuni], sanoi Peetri. »Olemme lapsuuden ystäviä.»

»Todellako?» sanoi herttuatar. »Miten omituista.» »Niin, eikö totta», sanoi Peetri.

»Entä hänen — hänen kirjansa?» Ja Peetriä kohtasi kysyvä katse. »Minä otaksun että te, joka tunnette tekijän, ette pane suurtakaan arvoa kirjalle.»

»Päinvastoin olen hyvin mielistynyt siihen», vastasi Peetri häikäilemättä. »Minä ihailen sitä äärettömästi. Se on pieni, pirteä kirja, hauskin, mitä pitkiin aikoihin olen lukenut.»

»Sepä merkillistä», sanoi herttuatar.

»Miksikä merkillistä?» kysyi Peetri.

»Siksi, että ainoastaan ani harvoin hyvät tuttavamme pitävät meitä neroina.»

»Olenko minä sanonut, että hän on nero. Siinä tapauksessa olette käsittänyt minut vallan väärin. Nero hän ei ole — kaukana siitä. Päinvastoin on hän usein hyvinkin — mutta säälistä häntä kohtaan — en jatka. Kaikesta huolimatta miellyttää kirja minua. Ja tunnustaakseni totuuden, olen suuresti kummastellut, että hän on saanut noinkin kunnollista käsistään.»

Miettivän näköisenä virkkoi herttuatar:

»Siinä tapauksessa voimme otaksua, että hänellä on herkät hetkensä tai että hänen sielullaan on kaksi puolta — toisen hän antaa mailmalle, toisen käsikirjoituksilleen. Te viittaamalla puhutte jostain, joka ei teitä miellytä, epäröitte kertoa hänen huonoista puolistaan ja minä ymmärrän hyvin, että teidän on vastenmielistä kosketella sellaisia asioita, kun on kysymys vanhasta ystävästä. Mutta uteliaisuuteni on herännyt. Mikä hänessä oikein on? Onko hän itserakas?»

»Mikäkö hänessä on?» toisti Peetri miettivän näköisenä. »Siitä tulisi kovin pitkä ja surullinen tarina. Jos kuvaisin hänet teille semmoisenaan, niin kyllä saisin punastua ja itkeä ja te kalpenisitte ja hämmästyisitte. Hänessä on miltei kaikki ne heikkoudet, jopa virheetkin, jotka voivat langeta ihmislapsen osalle. Mutta mitä itserakkauteen tulee — odottakaahan hieman. Uskon, että hän yhtyy minun mielipiteeseeni kirjasta, mutta ottaessani huomioon sen mittakaavan, jonka mukaan yleisesti arvostellaan kirjailijoita, en tiedä olisiko oikeudenmukaista sanoa häntä itserakkaaksi. Joka tapauksessa kuuluu hän siihen verrattain harvalukuiseen vähemmistöön, joka ei kuvittele itseään Shakespeareksi.»

»Shakespeareksiko!» huudahti herttuatar ihmeissään. »Oikeinko te tosissanne tarkoitatte, että useimmat kirjailijat kuvittelevat tuollaista?»

Mahdollisesti tunnen kolme, jotka eivät sitä tee. Ja yhdellä heistä on toisenlainen päähänpisto. Hän uskoo olevansa toinen Goethe.

»Oi, miten järjetöntä — miten perin hullunkurista», naurahti herttuatar.

»Samaa mieltä olin minäkin ensin. Mutta vähitellen totuin siihen ja aloin ymmärtää, että tämä katsantokanta olikin aivan luonnollinen ja ymmärrettävä, erikoisesti kirjailijan luonteelle ominainen. Ja tämän huomaa heti, kun joutuu puheisiin kirjailijan kanssa. Se pistää paikalla silmään kuin kissasta häntä.»

»Olen saamistani tiedoista teille suuresti kiitollinen — käytän niitä hyväkseni kun ensi kerran tapaan kirjailijan. Mutta siinä tapauksessa ystävänne Feliks Wildmay varmaankin on jonkinlainen Man-saaren kissa», päätteli hän hymyillen. [Man-saaren kissat ovat hännättömiä.]

»Niinpä niinkin, siinä suhteessa on hän todellakin jonkunlainen
Man-saaren kissa», myönsi Peetri naurahtaen.

Ja myöskin herttuatar nauroi. Molemmat vaikenivat sitten tuokion.

Heidän päänsä yläpuolella vieno tuuli hiljaa humisi puiden latvoissa. Sieltä täältä kuului lintusten liverrystä — se oli soinnukasta ja katkonaista aivan kuin pisarat sateenkuuron jälkeen. Ja lakkaamatta soivat virran viileät laineet. Päivän kultaiset säteet kuulsivat tuhanten lehtien lomitse ja käärivät kaiken kullan vihreään hämärään. Ilma oli lämmintä ja tyyntä, tuoksuja tulvillaan. Ja järvi — kuten sen tapana oli tähän päivän aikaan — oli kietoutunut harmaaseen, hienoon harsoon, jonka läpi välkkyi safiirin sineä. Etäällä kohosi Monte Sfiorito autereisena, aavemaisena, ikäänkuin oman itsensä kangastuksena — muukalainen olisi helposti voinut luulla sitä taivaan rannalla liiteleväksi pilveksi.

»Eikö teistä ilta ole ihmeen ihana?» kysäsi herttuatar hetken kuluttua.

»On — tuhansistakin syistä», rohkeni Peetri vastata kumartaen hieman merkitsevästi.

Herttuattaren kasvoilla viivähti kenties puoli sekuntia hieno, tuskin havaittava, ymmärtämyksen ja mielihyvän hymy. Hän jatkoi kuitenkin näennäisesti välinpitämättömänä:

»Uskokaa pois, teidän ihana virtanne herättää minussa kateutta. Me linnassa-olijat olemme siitä liian etäällä. Eikö sen kohina ole viehättävää? Ja sen väri ihmeellinen? Onko se vihreä? Vaiko sininen? Ja katsokaa, kuinka timantit kimaltelevat sen kalvossa. Tietysti tiedätte kuka nämä verrattomat aarteet omistaa?»

»Tietysti», vastasi Peetri. »Se ylhäinen nainen, joka on kaikkien näitten tiluksien haltijatar.»

»Eipä suinkaan.» Herttuatar pudisti päätään.

»Ne ovat vedenneidon aarteita, hänen kaula- ja otsakoristeitaan. Kenenkään kuolevaisen naisen jalokivilippaassa ei ole puoleksikaan noin loistavia koristeita. Katsokaa niitä — katsokaa, miten pitkiä ja sädehtiviä hänen helminauhansa ovat — tuokion ne säihkyen kiemurtelevat pinnalla — sitten katoavat. Ne ovat kaikki Vellamon neidon omaisuutta ja täällä hän siskojensa kera kisailee niillä aivan lähellä vedenkalvoa. Hetki sitten näin vilahdukselta valkoisen käsivarren.»

»Todellako!» huudahti Peetri. »Onpa teillä tosiaankin »näkevä silmä». »Sehän on varsin surullista, että vedenneito on noin kevyt mieleltään. Minä kun kuvittelin, että hän yhä vielä suri onnetonta lemmenseikkailuaan.»

»Mitä? Tarkoitatteko tuon typerän, inhoittavan saksalaisen kanssa — Hildebrandtko oli hänen nimensä? Mitä vielä, onneksi on hän jo aikoja sitten oppinut nauramaan sille seikkailulle — se oli vain tyttöhupakon hetkellistä mieltymystä. Mutta olemme eksyneet pois puheenaineestamme. Tahtoisin jutella »Sanojen miehestä». Kertokaapa minulle, mikä siinä kirjassa teitä erityisesti miellyttää.»

»Kaikki on minusta siinä viehättävää», vastasi Peetri häikäilemättä. »Minua miellyttää tyyli, loppusuoritus, aineenkeskitys; pirteys, huumori, tunneväritys; henki, ilmapiiri; kohtaukset ja aihe. Pidän paperista, painotavasta ja kansista. Mutta ennenkaikkea pidän sen sankarittaresta. Mielestäni on Pauline de Fleuvières ihannenaisen perikuva. Hän on viisain, viehkein, kaunein, kiehtovin, naisellisin nainen taivaankannen alla — nainen, jota palavasti haluaisi omakseen. Minä en voi ajatella häntä vain mielikuvana, vain varjona paperilla. Minulle on hän elävä, todellinen nainen, jonka suonissa lämmin veri sykähtelee, jonka eloisa henkevyys huokuu vastaani — nainen, jonka silmäni ovat nähneet. Hän astuu tälläkin hetkellä silmäini eteen. Näen hänen salaperäiset, veitikkamaiset silmänsä — näen hohtavan valkoiset hampaat hänen hymyillessään — näen hänen kauniin tukkansa, hänen kätensä — voin melkein tuntea hänen pukunsa suloisen tuoksun. Olen aivan rakastunut häneen — voisinpa tehdä mitä hullutuksia tahansa hänen tähtensä.»

»Auta armias!» huudahti herttuatar. »Kylläpä te olette haltioissanne!»

»Kun kirjan ihailijoita on niin kovin harvassa, täytyy heidän olla sitä innostuneempia voidakseen siten korvata harvalukuisuuttaan», selitteli Peetri.

»Mutta miksi he ovat sitten niin kovin harvalukuisia», kysyi herttuatar. »Jos kirja todellakin vastaa teidän kuvaustanne, niin miksi se sitten on saanut niin tuiki vähän tunnustusta?»

»On aivan luonnollista, ettei se ole saanut tunnustusta. Sillä on kauneuden turmiota tuottava tuntu.»

Herttuatar naurahti näyttäen hämmästyneeltä.

»Onko kauneus »turmiota tuottava tuntu» — kun on kyseessä taideteos?»

»On — Englannissa», selitti Peetri.

»Englannissako? Miksi juuri Englannissa?»

»Englanninkielisissä — anglosaksilaisissa — maissa, miten suvaitsette. Anglosaksilainen rotu on sokea kauneudelle. Sillä on viisikymmentä eri uskontoa — yksi ainoa kastike — ja kauneudenaistia ei vähääkään. Englantilaiset näkevät nenän toisen kasvoissa, raiskan lähimmäisen silmässä. He huomaavat myöskin, milloin kauppa on edullinen, milloin sota hyödyllinen. Mutta kauneutta he eivät milloinkaan huomaa. Ja jos ihmeekseen tapaa heidät ihailemasta jotakin kaunista esinettä, niin eivät he suinkaan ihaile sitä sen kauneuden takia — päinvastoin huolimatta sen kauneudesta. Syy heidän mielenkiintoonsa on haettavissa estetiikan puitteiden ulkopuolelta. Se viehättää heitä ainoastaan paikallisen tai historiallisen värityksensä takia. Kauneus on olemassa oman itsensä takia. Ei se ole riippuvainen historiallisista eikä paikallisista seikoista, ei asiakirjoista eikä olevista oloista. Se on vienojen vivahdusten, salattujen arvojen, häipyvien erikoisuuksien, väistyvien tunneväritysten, yllätysten ja viittausten vaikutusta. Kauneus on omintakeista ja alkuperäistä — se on myönteistä tai kielteistä — mutta se ei koskaan ole verrannollista. Tätä ymmärtämään ei anglosaksilainen yleisö pysty. Se ei huomaa tällaisia asioita enempää kuin sokea maanmato taivaankaaren värejä.»

Herttuatar katseli Peetriä ihmeissään.

»Ja tästäkö syystä ei »Sanojen mies» ole saanut tunnustusta?»

»Yhtä hyvin voisi heittää Itämaitten ihanimpia helmiä Franćois Villonin eteen.»

»Ankarastipa te arvostelette anglosaksilaista yleisöä.»

»En suinkaan, en ankarasti, vaan oikeudenmukaisesti. Suon sille kylläkin menestystä — toivoisin vain hartaasti että sen kauneudenaisti kehittyisi.»

»Mutta» — herttuatar uskoi saaneensa Peetrin satimeen — »jos heidän kauneudenaistinsa olisi kehittyneempi, ei heidän menestyksensä varmaankaan olisi niin suuri.»

»Enpä juuri tiedä», sanoi Peetri. »Eivätkö kreikkalaiset menestyneet verrattain hyvin, vai mitä? Entä venetsialaiset? Eivätkä ranskalaisetkaan ole vielä vararikkoa tehneet.»

Taasen herttuatar naurahti — veitikkamaisen miettivä ilme kasvoillaan.
»Te — te ette ainakaan ole liian kohtelias», huomautti hän.

Peetri näytti huolestuneelta, oikeinpa säikähtyneeltä.

»Enkö?» Minkä olen laiminlyönyt?» huudahti hän.

»Ette ole osoittanut pienintäkään uteliaisuutta päästäksenne selville minun mielipiteestäni kirjan suhteen.»

»Tietysti te pidätte siitä», vastasi Peetri nopeasti. »Teillä on »näkevä silmä».

»Ja kuitenkin olen minä vain anglosaksilaisen yleisön vaatimaton jäsen.»

»Ette — te olette pienoisen anglosaksilaisen valiojoukon etevimpiä edustajia. Luojan kiitos, että tämänkaltaisiakin vielä on olemassa. Olen vakuutettu siitä, että pidätte »Sanojen miehestä».»

»Pitää sana on merkitykseltään liian ylimalkainen. Kenties minä palavasti haluaisin kertoa jollekin, mitä siitä pidän yksityispiirteitä myöten.»

Hän hymyili Peetrille ja hymyssä oli jotakin kumman outoa.

»Niinkö? Silloinpa minä tiedän jonkun, joka palavasti haluaisi kuunnella.»

»Hyvä. Minun mielestäni — minun mielestäni…» alkoi hän juhlallisesti. »Mutta pelkäänpä, että veisi liian paljon aikaa, jos rupeisin perinpohjin tulkitsemaan ajatuksiani. Jääköön toistaiseksi.»

Hän nyökäytti Peetrille päätään veitikkamaisesti hymyillen ja asteli jo seuraavansa tuokiossa vihannoivaa nurmikkoa linnaansa kohti.

Peetri tuijotti hänen jälkeensä kädet nyrkissä, hammasta purren.

»Mikä velhotar!» sopersi Peetri. Purki sitten vihansa itseään kohtaan:
»Olenpa minä houkkio!»

Samana iltana puheli hän Marietalle:

»Näytöksen juoni alkaa kehittyä. Olemme askeleen lähempänä ratkaisua. Olemme joutuneet siihen, jota yleisesti kutsutaan sielutieteelliseksi käännekohdaksi. Hän on nähnyt tekemäni »Naisen muotokuvan». Uskokaa pois, hän ei vielä tiedä, kuka piirtäjä on, eikä hän myöskään aavista, ketä kuva tarkoittaa. On niinkuin itse seisoisi kuvastimen ääressä ja näkisi siinä toisen kuvan. Minä — minä maksan teille kaksinkertaisen palkan, jos voitte jouduttaa tapahtumain kulkua.»

Mutta koska Peetri puhui englanninkieltä, ei Marietalla ollut tilaisuutta käyttää hyväkseen tarjousta.

XIII.

Peetri käveli virran toisella puolella olevaa maantietä — Bergamon ja
Milanon välistä valtamaantietä.

Oli myöhäinen iltapäivä. Läntiselle taivaalle alkoi jo mailleen menevä aurinko luoda hehkuvaa ruskeaan. Itäinen taivaanranta — Peetri näki sen kahden samansuuntaisen poppelipuurivin puitteissa — näytti tummansiniseltä samettiverholta. Peetri istahti ruohikkoon maantien viereen, pensasaidan katveeseen — tietenkin ruusupensaikon — ja pisti tupakaksi.

Kaukana pölyisellä maantiellä, kaartuvan sinitaivaan alla näkyi kaksi pientä, mustaa pilkkua. Hetken perästä astui poppelipuiden varjosta kaksi pientä ihmistainta, jotka lähenemistään lähenivät. Pian huomasi Peetri heidät pojaksi ja tytöksi. Pikku raukat olivat ryysyiset, pölyiset ja avojaloin. Poika kantoi selässään korean värisiä pajuvasuja.

Peetri arvaili mielessään heidän olevan jonkun lähitienoolla asuvan talonpojan lapsia, jotka palasivat kotiinsa kylästä.

Lasten saavuttua ihan Peetrin kohdalle, tervehtivät he kansan tapaan. Poika kohotti nukkavierua huopahattuaan, tyttö notkisti polviaan ja molemmat sanoivat: »Buona sera Eccellenza». Ja kulkivat eteenpäin.

Peetri kopeloi taskuaan.

»Kas tässä, tyttöseni.»

Pikku tyttö katsoi häneen epäröiden.

»Tuleppa lähemmäksi», kehoitti Peetri.

Kysyvin katsein lähestyi tyttö ja Peetri antoi pienokaiselle muutaman kuparilantin.

»Osta tällä makeisia.»

»Tuhannet kiitokset, teidän ylhäisyytenne», sanoi tyttö niiaten vielä kerran.

»Tuhannet kiitokset, teidän ylhäisyytenne», sanoi poika, joka oli pysytellyt etäämpänä, ja nosti kulunutta hattuaan.

Ja he jatkoivat matkaansa.

Mutta Peetri seurasi heitä katseillaan — ja hänen omatuntonsa alkoi häntä soimata. He olivat varmaankin köyhälistön köyhimpiä. Hän muisteli sadun Hannua ja Liisaa. Miksi oli hän antanut heille vain roposen? Hän huhuili kutsuen heidät takaisin.

Pikku tyttö tuli juosten.

Peetri nousi ja meni häntä vastaan.

»Ostappas itsellesi myöskin vähän kaunista nauhaa», sanoi hän antaen tytölle pari liiraa.

Tyttöriepu katseli rahaa ihmeissään — hieman epäilevänä. Oli kai hänen mielestään suurikin summa.

»Ota — ota!» kehoitti Peetri, »ja juokse sitten veikkosi luo.»

»Tuhannet kiitokset, teidän ylhäisyytenne», sanoi tyttö niiaten kolmannen kerran ja livahti tiehensä.

»Minne ovat he matkalla?» kuului ääni Peetrin takana. Samassa seisoi herttuatar hänen edessään polkupyöränsä vieressä sinisessä urheilupuvussa, päässään veikeä merimieshattu, jota koristi sininen nauha. Vaikkakin myrskyiset tunteet alkoivat liikehtiä Peetrin rinnassa, äkkäsi hän kuitenkin, että hänen herttuattarensa ensi kerran esiintyi muunlaisessa puvussa kuin valkoisessa.

Herttuattaren huomio oli kokonaan kiintynyt lapsiin — Peetri oli varmaankin jo mielessään karkoittanut heidät hiiteen.

»Minne he olivat matkalla?» kysäsi herttuatar ja ääni ja katse ilmaisivat levottomuutta.

Peetri malttoi mielensä.

»Lapsetko? En tiedä — en tullut kysyneeksi. Kotiin varmaankin, ettekö usko?»

»Kotiinko? Eivät suinkaan. He eivät asu näillä seuduin. Minä tunnen tämän tienoon kaikki köyhät. — »Hoi lapset! Lapset! Lapset!» huusi hän.

Mutta he olivat jo siksi kaukana, etteivät kuulleet huutoa.

»Kutsunko heidät takaisin?» kysyi Peetri.

»Tietysti, tietysti», vastasi herttuatar vähän kärsimättömästi.

Peetri nosti sormensa huulilleen ja vihelsi koulupoikien tapaan.

Lapset kuulivat tämän, pysähtyivät ja katselivat hämmästyneesti ympärilleen.

»Tulkaa takaisin — tulkaa takaisin!» huudahti herttuatar viitaten heille kädellään.

He palasivat takaisin.

»Voi, miten säälittäviä nuo pikku raukat ovat», sanoi herttuatar lasten lähestyessä.

Poika oli tanakka, lyhyenläntä, noin kahden-, kolmentoista vuotias pieni miehenalku. Hän oli ruskeatukkainen, tummaihoinen, kirkassilmäinen. Hänessä oli jotakin ennenaikojaan kypsynyttä ja hänen piirteensä ilmaisivat kestäväisyyttä ja edesvastuun tuntemusta. Hänellä oli yllään vanha, kulunut ja kauhtunut hännystakki, jonka liepeet ulottuivat jalkoihin saakka.

Tyttö oli noin kymmenen, yhdentoista vuotias. Hän oli kalpea ja laiha, nälistyneen ja surullisen näköinen. Tumma oli hänenkin tukkansa kerran ollut, mutta nyt se oli kalvennut tuhanväriseksi — melkeinpä harmahtavaksi. Hänen pieni, kalpea otsansa oli kurttuinen kuin vanhan eukon — tuska ja nääntymys oli varmaankin rypyt uurtanut.

Herttuatar asteli pyörineen Peetrin rinnalla lapsia vastaan. Peetri ei ollut koskaan ollut niin lähellä herttuatartaan — tuon tuostakin tämän käsivarsi miltei sipaisi Peetrin hihaa. Ja arvatenkin Peetri nyt alkoi siunata lasten läsnäoloa.

»Minne olette matkalla?» kysäsi herttuatar hymyillen ystävällisesti pikkutytölle ja katsellen hänen surumielisiä kasvojaan.

Tyttö ei ollut arastellut Peetriä, mutta nähtävästi pelkäsi hän tätä hienoa, ylhäistä naista. Hänen paljaat varpaansa alkoivat hermostuneesti rapsia maantien hiekkaa. Pää kallellaan seisoi hän siinä arkaillen ja katsoi veljeensä.

Poika nosti hattuaan ja kumarsi italialaisen talonpojan tapaan — toisin sanoen hovimiehen tapaan — ja vastasi rohkeasti:

»Torinoon, teidän jalosukuisuutenne.» Ja äänestä päättäen olisi voinut luulla, että hän aikoi lähimpään maakartanoon.

Herttuattarelle oli vastaus yllätys. Hämmästyneenä huudahti hän:

»Torinoonko?»

»Niin, Torinoon, teidän armonne.»

»Mutta — Torinoon — Torinoon on satoja kilometrejä», sai hän ihmetykseltään töin tuskin sanotuksi.

»Niin on», sanoi poika.

»Aijotteko todellakin Torinoon — te kaksi lapsukaista — jalkaisin?»

»Aijomme, teidän ylhäisyytenne.»

»Mutta — mutta sellaiseen matkaanhan menee koko kuukausi!»

»Anteeksi, jalo rouva. Luvallanne teidän ylhäisyytenne — kerrottiin meille matkan kestävän viisitoista päivää.»

»No, mistä te sitten tulette?» kysyi herttuatar.

»Bergamosta, teidän ylhäisyytenne.»

»Milloin te läksitte Bergamosta?»

»Eilen aamulla, teidän ylhäisyytenne.»

»Onko tämä pikku tyttö sisaresi?»

»On, teidän ylhäisyytenne.»

»Elävätkö teidän äitinne ja isänne?»

»Isä elää, teidän ylhäisyytenne. Äiti on kuollut.»

Lapset tekivät molemmat ristinmerkin. Hämmästyksekseen huomasi Peetri herttuattaren tekevän samoin. Hänen oli vielä opittava hurskasten lombardialaisten kaunis tapa. Vainajien nimiä mainittaessa tekevät he ristinmerkin ja sielunsa syvyydessä kuiskaavat he kirkon vanhan perinnäisen rukouksen: »Levätkööt heidän sielunsa, ja kaikkien uskossa nukkuneiden, Jumalan armosta rauhassa.»

»Missä on isänne?» kysyi herttuatar.

»Torinossa, teidän ylhäisyytenne», vastasi poika. »Hän on lasinpuhaltaja. Bergamon lakon jälkeen läksi hän Torinoon työn ansiota etsimään. Nyt on hän saanut työtä ja lähettänyt meille sanan tulla hänen luokseen.»

»Ja te molemmat lapsukaiset aijotte jalkaisin ja aivan yksin kulkea koko tuon pitkän matkan Torinoon!» Sääli ja ihmettely oli vallannut hänet kokonaan.

»Niin on aikomuksemme, teidän ylhäisyytenne.»

»Noitten pikku kulkurien kohtalo on sydäntäsärkevä», sanoi herttuatar englanninkielellä miltei nyyhkyttäen. Sitten jatkoi hän italiankielellä: »Mutta — mutta, miten saatte ruokaa matkalla?»

Poika näytti vasujaan ja sanoi: »Kaupustelemme näitä, teidän ylhäisyytenne.»

»Mitä ne maksavat?» kysyi herttuatar.

»Kolmekymmentä soldia, teidän ylhäisyytenne.»

»Oletteko matkallanne myyneet montakin?»

Poika kääntyi poispäin. Nyt hän vuorostaan seisoi siinä allapäin ja rapsi varpaillaan maantien hiekkaa.

»Ettekö ole vielä myyneet ainoatakaan?» huudahti herttuatar tehden päätelmiään.

»Emme, teidän ylhäisyytenne, huonosti ovat kaupat käyneet», myönsi poika surullisesti ja katsoi maahan.

»Lapsiraukat», sopersi herttuatar. »Missä aijotte olla yötä?»

»Eräässä talossa, teidän ylhäisyytenne.»

Mutta tämä vastaus oli herttuattaren mielestä hyvin epämääräinen ja siksi kysäsi hän:

»Missä talossa?»

»En tiedä, teidän ylhäisyytenne», oli pojan pakko vastata. »Kyllä me osumme johonkin taloon.»

»Tahtoisitteko tulla minun kanssani ja nukkua minun talossani?»

Poika ja tyttö neuvottelivat katseillaan.

»Anteeksi, teidän jalosukuisuutenne, uskallanko kysyä onko sinne pitkäkin matka?»

»Ei varsin lyhytkään — sinne on noin kolme, neljä kilometriä.»

Uudelleen vaihtoivat lapset katseita, ääneti neuvotellen. Sitten pudisti poika päätään ja sanoi:

»Tuhannet kiitokset, teidän ylhäisyytenne, jos sallitte — emme käänny takaisin. Meidän täytyy vielä tänään kulkea kappale matkaa. Yöksi joudimme varmaankin johonkin taloon.»

»He ovat liian ylpeitä tunnustamaan, että heidän talonsa tietenkin tulee olemaan pensasto», sanoi herttuatar Peetrille taasen englanninkielellä.

»Onko teidän nälkä?» kysyi hän lapsilta.

»Ei, teidän ylhäisyytenne. Saimme tuolla kylässä leipää», vastasi poika.

»Ettekö nyt sittenkin tahdo seurata minua kotiini? Saisitte hyvän päivällisen ja pehmeän vuoteen yöksi.»

»Älkää pahastuko, teidän ylhäisyytenne, isä ei soisi meidän kääntyvän takaisin.»

Herttuatar katseli pikku tyttöstä.

Pieni tyttö kantoi kaulassaan neitsyt Maarian kuvaa, joka oli kiinnitetty siniseen, kovin kuluneeseen ja kauhtuneeseen nauhaan.

»Kas vain, sinulla on pyhä mitali», sanoi herttuatar.

»Niin on, jalo rouva», sanoi tyttö ja kohotti häneen päin pienet kalpeat kasvonsa.

»Hän on matkalla lukenut rukouksia», selitti poika.

»Sepä oikein, tyttöseni», sanoi herttuatar ystävällisesti.

»Oletko jo käynyt ripillä?»

»En, teidän ylhäisyytenne. Mutta toivon pääseväni ensi vuonna.»

»Entä sinä?» kysäsi herttuatar pojalta.

»Minä pääsin ripille Kristuksen ruumiinjuhlan aikana», vastasi poika ylpeän näköisenä.

Herttuatar kääntyi Peetrin puoleen.

»Ajatelkaahan, minulla ei ole penniäkään mukanani.

Minulta unohtui kukkaro kotiin.»

»Paljonko uskaltaisi antaa heille?» kysyi Peetri.

»Se vaara on aina käsillä, että rahat voidaan heiltä ryöstää. Jos annamme heille suuren setelin, täytyy heidän vaihtaa se, ja varmasti se heiltä ryöstetään. Mitä tekisimme?»

»Minä puhun pojalle», sanoi Peetri. »Tahtoisitko mennä junassa
Torinoon?» kysyi hän sitten pojalta.

Poika ja tyttö katsoivat toisiinsa.

»Tahtoisin, teidän ylhäisyytenne.»

»Jos annan teille rahaa matkaa varten, osaatko pitää varasi ja varjella rahasi varkailta?»

»Osaan kyllä, teidän ylhäisyytenne.»

»Saatatte illalla nousta junaan Venzonassa. — Täältä on sinne noin kaksi kilometriä. Kuljette aivan samaan suuntaan koko ajan. Noin tunnin tai parin jälkeen saavutte sitten Milanoon ja siellä astutte Torinoon lähtevään junaan. Huomenna olette perillä.»

»Niin, teidän ylhäisyytenne.»

»Jos saatte rahaa, voitteko nyt vain suojella niitä rosvoilta? Jos antaisin teille esimerkiksi sata liiraa.»

Poika hätkähti ja tuijotti kauhistuneena Peetriin.

»Satako liiraa —?» kysyi hän.

»Aivan niin», vastasi Peetri.

Poika katsahti taasen sisareensa.

»Anteeksi, teidän ylhäisyytenne, uskallanko kysyä, maksaako matka
Torinoon sata liiraa?»

»Ei suinkaan. Se maksaa noin kahdeksan tai kymmenen liiraa.»

Taasen katsahti poika sisareensa.

»Anteeksi, teidän ylhäisyytenne, luvallanne emme silloin voi ottaa sataa liiraa.»

Älkäämme moittiko herttuatarta ja Peetriä vaikka he nyt hymähtivät ja katsahtivat hekin toinen toiseensa.

»Entä, jos antaisin teille viisikymmentä?» kysyi Peetri.

»Viisikymmentä liiraako, teidän ylhäisyytenne?» Peetri nyökkäsi päätään.

Vielä kerran kyseli poika katseellaan neuvoa siskoltaan.

»Ottaisimme mielellämme viisikymmentä liiraa, teidän ylhäisyytenne», sanoi hän sitten.

»Oletko ihan varma, että voit varjella rahasi — ettei varas vie?» kysyi herttuatar huolestuneena. »Tietysti yrittävät ryöstää rahasi. Jos vain nukut junassa, niin tutkivat taskusi tyystin.»

»Minä kätken ne, jalo rouva. Jos nukun junassa, niin panen ne alleni ja siskoni valvoo. Hänen nukkuessaan valvon minä», vakuutti poika luottavasti.

»Antakaa heille tuo summa niin pienissä rahoissa kuin mahdollista», neuvoi herttuatar.

Peetri kokosi yhden-, kahden- ja kymmenenliiran seteleitä ja vähän hopeaa ja kuparia, kunnes summa oli täysi.

»Tuhannet kiitokset, teidän ylhäisyytenne», sanoi poika kumartaen erittäin kohteliaasti ja alkaen kätkeä rahoja lukuisiin salataskuihinsa.

»Tuhannet kiitokset, teidän ylhäisyytenne», sanoi tyttö niiaten.

»Addio, e buon' viaggio», sanoi Peetri.

»Addio, Eccellenze», sanoi poika.

»Addio, Eccellenze», sanoi tyttö.

Mutta herttuatar oli niin liikutettu, että hän äkkiä kumartui tytön puoleen ja suuteli hänen pientä, ryppyistä otsaansa. Ja hänen katsahtaessaan ylös näki Peetri kyyneleen hänen silmässään.

Lapset lähtivät liikkeelle. Kulkiessaan supattivat he keskenään vilkkain liikkein — aitoitalialaiseen tapaan — ja keskustelivat innokkaasti. Äkkiä he pysähtyivät ja poika tuli juosten takaisin, tytön jäädessä paikalleen odottamaan.

Poika pyyhkäisi hatun päästään ja sanoi:

»Pyydän nöyrimmästi anteeksi, teidän ylhäisyytenne —.»

»No, mikä hätänä?»

»Luvallanne, teidän ylhäisyytenne, kysyisin onko meidän pakko kulkea rautatiellä?»

»Pakko —!» toisti Peetri neuvottomana. »Mitä sinä tarkoitat?»

»Jollei meidän ole pakko, niin me, luvallanne, teidän ylhäisyytenne, säästäisimme rahat.»

»Mutta — silloinhan teidän täytyy kulkea jalan koko matka!» huudahti
Peetri.

»Jollei meidän ole pakko kulkea junalla, pyytäisimme teidän ylhäisyydeltänne lupaa saada säästää rahat. Me tahtoisimme kovin mielellämme säästää rahat antaaksemme ne isällemme. Isä on niin kovin köyhä. Viisikymmentä liiraa on suuri summa.»

Tällä kertaa katsahti Peetri herttuattareen kysyen neuvoa.

Herttuattaren kyyneleisistä silmistä luki Peetri vastauksen: »tehkööt mielensä mukaan!»

»Ei teidän suinkaan ole pakko — se oli vain neuvomme», sanoi hän pojalle, voimatta pidättää hymyään. »Tehkää, miten vain tahdotte. Teidän sijassanne säästäisin kuitenkin pikku jalkaraukkoja.»

»Mille grazie, Eccellenze», sanoi poika heilauttaen hyvästiksi repaleista hattuaan. Hän juoksi takaisin sisarensa luokse ja seuraavassa tuokiossa kulkivat lapset rinnakkain reippaasti länteen päin häipyen illan rusoittavaan hohteeseen.

Herttuatar ja Peetri seisoivat kotvan ääneti ja katselivat poistuvia lapsia.

Ja viimein puhkesi herttuatar puhumaan — saneli aivan kuin itsekseen:

»Kas siinä, Feliks Wildmay, te satujen sepittäjä, olisi teidän mielenne mukainen aihe!»

Arvannet, lukija, miten Peetri säpsähti. Olikohan herttuatar päässyt hänen salaisuutensa perille? Hämillään änkytti Peetri jotakin — sanat miltei takertuivat hänen kurkkuunsa.

Mutta herttuatar ei näyttänyt huomaavan mitään.

»Ettekö usko, että ystävänne tästä liikuttavasta tapauksesta voisi sepittää kauniin tarinan?»

Arvannet, lukija, että Peetri tunsi vapautusta.

»Uskon kylläkin», vastasi Peetri hätäisesti aivan kuin se, joka päästyään jostakin pälkäästä on valmis myöntymään vaikka mihin.

»Oletteko milloinkaan ennen nähnyt noin rohkeita lapsia?» jatkoi herttuatar. »Ihmeelliset pienokaiset! Ajatelkaahan — viisitoista päivää ja yötä saavat nuo pikku raukat olla yksin ja turvattomina maantiellä! Varmaankin heidän sydämensä monesti sykähtelee kauhusta ja pelosta. Kukapa pelotta lähtisikään sellaiselle taipaleelle. Mutta kuinka urheasti he salasivatkaan pelkonsa ja hillitsivät tunteensa! Toivon hartaasti, että he onnellisesti pääsevät perille. Jumala heitä suojelkoon!»

»Niin, Jumala heitä suojelkoon», sanoi Peetri.

»Voi pikku tyttöstä pyhine mitaleineen! Isä ei varmaankaan ole sellainen roisto, kuin miksi häntä syrjästä katsoen luulisi, koska hän on kasvattanut lapsensa niin hurskaiksi. Minä uskon varmasti, että pyhä neitsyt itse lähetti meidät heidän avukseen siten kuullen pikku tytön rukoukset.»

»Arvattavasti», vastasi Peetri, ehkä hiukan kaksimielisesti. Mutta herttuattaren käyttämä »meidät» sana, joka heidät ikäänkuin yhdisti toisiinsa, miellytti häntä suuresti.

»Mikä tietysti teistä», lisäsi herttuatar vakavasti hymyillen, »on sulaa mielettömyyttä.»

»Miksikä se minusta olisi sulaa mielettömyyttä?»

»Olette arvatenkin protestantti?»

»Olen tietenkin, mutta mitäpä siitä? Joka tapauksessa uskon, että maan ja taivaan välillä on paljon sellaista, josta ei mikään filosofia ole uneksinutkaan. Ja miksikä ei pyhä neitsyt olisi voinut lähettää meitä heidän avukseen!»

»Mitä teidän protestanttiset pappinne ja opettajanne sanoisivatkaan lausumastanne mielipiteestä? Sanoisivatkohan sitä paavilliseksi taikauskoksi?»

»Mahdollisesti. Muuten en tiedä, onko taikauskoa olemassakaan. Taikausko vain osaltaan tulkitsee sitä totuutta, ettei tässä salaperäisessä ja ristiriitaisessa mailmassa, jossa elämme, mikään järjellinen eikä järjetön ole mahdotonta.»

»Oi, ei, ei!» huudahti herttuatar. »Taikauskoon liittyy aina jotakin rumaa ja ilkeää, tarkoituksetonta. Siinä juuri se eroaa uskosta. Uskoon taasen sisältyy vain ihanata ja hyvää, tarkoituksellista. Se valaisee elämän outoja ongelmia — se avaa silmämme näkemään ja auttaa meitä elämään.»

»Olette oikeassa», myönsi Peetri. Tuokion kuluttua lisäsi hän ikäänkuin kysyen:

»Luulin, että kaikkien katolilaisten on velvollisuus sunnuntaisin käydä messussa.»

»Niin heidän onkin — luonnollisesti.»

»Mutta — entä te —?»

»Minä en käy messussa ainoastaan sunnuntaisin, vaan myöskin arkipäivisin, alottaen sillä tavalla jokaisen eloni päivän.»

»Niinkö —? Todellako —? Pyydän anteeksi», sopersi Peetri hämillään.
»Minä — te —.te ette milloinkaan käy kylän kirkossa.»

»En. Meillä on linnassa kappeli ja oma pappi.»

Herttuatar nousi pyörälleen. Tervehti Peetriä hyvästiksi ja polki kevyesti tiehensä.

»Vai niin —! Hänen katolisuutensa ei siis ole niinkään halveksittavaa», puheli Peetri itsekseen.

»Mitäpä siitä», sanoi hän Marietalle, tämän tarjoillessa päivällispöydässä, »mitäpä siitä, jos tie taas nouseekin pystyyn, onhan jo ennestäänkin ylipääsemätön kuilu erottamassa ihmisiä toisistaan. Katsokaahan tuota virtaa!» Hän osoitti avonaisesta ikkunasta Acoa. »Se on vertauskuva. Hän seisoo toisella puolella virtaa, minä toisella ja tuon tuostakin puhelemme leikkiä laskien, mutta virta siinä aina kohisee välillämme — erottaen meidät toisistamme. Hän on lordin tytär, herttuattaren leski, sukunsa ihanin, miljoonain omistaja ja katolilainen. Mitäpä minä olen —? Älyäni en kiellä. Mutta kuitenkin kaikitenkin… Marietta hyvä, lyhyesti sanoen — olen joutunut onnettoman — en, vaan nurinkurisen rakkauden uhriksi.»

»Non capisco Francese», sanoi Marietta.

XIV.

Päiviä vieri — en tiedä miten monta — eivätkä Peetri ja herttuatar tavanneet toisiaan. Peetrin mieli kävi yhä alakuloisemmaksi.

Kaikella, mikä kohtaa puhdasveristä optimistia, on arvonsa. Olen kuullut kerrottavan, että tämä varsinkin pitää paikkansa kirjailijoihin nähden. Kynäniekan myllyyn kelpaa kaikki jauhettavaksi.

Peetrin nykyiset kokemukset — varmaankin tulee hän käyttämään niitä hyväkseen vastaisessa nerontuotteessaan — opettivat hänelle miten ylen raskaita lemmensairaan huolet ovat, miten kuumeisen kiihkeästi lempivä sydän saattaa liekehtiä ja miten uskomattoman pitkiksi tunnit ja minuutit silloin venyvät.

Hän yritti hauskutella itseään jos jollakin tavalla.

Hänen silmäinsä edessä oli alati mitä ihanin maisema: tummansininen tunturijärvi, kelmeä Monte Sfiorito, synkkähahmoinen Gnisi ja lännenpuolella hymyilevä vuoristo. Yllä kaartuva taivas, pilvet, kirkas päivänpaiste, jyrkät varjot ja iltapuhteella kaikkia näköaloja verhoava elokuun ihmeellinen, opaalinhohteinen auer. Sitten puutarha korkeine puineen, joiden tiheän, hienon lehtikatoksen lomitse päivänsäteet kuulsivat — kukkasineen, lintuineen, mehiläisineen ja perhosineen, väreineen, tuoksuineen ja sulosointuineen. Sen lisäksi soliseva suihkukaivo säihkyvine vaahtosäteineen ja vuolas, vertauskuvallinen Aco. Ja sitten puolen tunnin kävelymatkan päässä kylä sievine, vaaleanpunaisine taloineen, kummulla sijaitsevine kirkkoineen — siinä alttarit ja kappelit — karkeapiirteisine, rumine luuhuoneineen, kalvenneine seinämaalauksineen. Ja kylässä pirteätä, vilkasäänistä italialaista ulkoilmaelämää: kenkienpaikkaaja naputteli kojussaan, naiset rupattelivat puvuistaan, lapset ryömivät katuloassa tai ajoivat toisiaan takaa, huutaen täyttä kurkkua, miehet istuivat viinikapakan edustalla, pöytiensä ääressä, kuihtuneitten pensaitten katveessa kilistellen lasejaan. He pelasivat moraa, kiistelivät, nauroivat, lauloivat ja näppäilivät mandoliinia. Muutamat vakavamielisemmät kansalaiset istuivat ongella sillankaidepuulla heilutellen jalkojaan. Kohiseva virta ei suonut heille ainoatakaan kalaa.

Kaikki tämä avartui Peetrin silmien eteen ja arvattavasti hän sen näkikin. Mutta päättäen siitä riemusta, minkä se hänelle tuotti, olisi hän, kauneuden kumartaja, yhtä hyvin tällä kertaa voinut olla umpisokea niinkuin halveksituin hänen anglosaksilaisistaan. Kaikki tämä muodosti nyt Peetrin mielestä vain taustan, josta esiintyvä päähenkilö puuttui. Se oli ainoastaan näytelmän kulissilaite, näytelmän, jonka esitys oli keskeytetty. Se oli vain tyhjä näyttämö.

Hän yritti lukea. Hän oli tuonut mukanaan Villa Florianoon joukon kirjoja, mutta niissä ei nyt ollut ainoatakaan, joka olisi voinut kahlehtia hänen mieltään. Hän yritti kirjoitella — mutta ihmetteli samalla hieman hämmästyneenä, miten ihmisten mieleen oli juolahtanut tuollainen hyödytön ja tyhjänpäiväinen töhertely.

»En koskaan enää kirjoita mitään. Kirjailijan toimi kuuluu joko alhaisimpiin ammatteihin», jatkoi hän ja luultavasti syystäkin, — »taikka on se yksinomaan itsetietoisuuden kehittämistä ja ylläpitämistä. Olisipa melkein jalompaa työtä kalkutella kiviä katuloihin — hyödyllisempää huvia kantaa vettä kämmenellä. Asioita, joista kannattaisi kirjoittaa, ei voi sanoin kuvailla eikä kielin kertoa — ne asiat taas, joita voi sanoin kuvailla, ovat joko itsestään selviä taikka arvottomia. Ovat kuin räiskyvät katajat roihuavassa tulessa.»

»Oi miksikä ei hän näyttäydy?» Pahinta oli, että Peetri mielessään hautoi tietoisuutta siitä, että hän milloin hyvänsä voisi näyttäytyä. Tämä oli pahinta, mutta samalla myöskin parhainta. Se sekä piti vireillä toivoa että kidutti. Se sai hänet kärsivällisesti odottamaan ja pysymään valppaana. Oleskelemaan puutarhassaan ja kaihoisin katsein tähystelemään Ventirosen yrttitarhoja, kuljeskelemaan ristiin rastiin koko seudun, tähystelemään joka suunnalle, tutkimaan joka olennon ja varjon. Minä hetkenä tahansa saattoi herttuatar ilmestyä; mutta päivät vierivät — pettymyksen päivät! — eikä hän ilmestynyt.

Marietta, tuo kunnon eukko huomasi Peetrin alakuloisuuden ja koetti yksinkertaisella tavallaan huvittaa häntä.

Eräänä iltana tupsahti eukko tuiskuna Peetrin arkihuoneeseen. Joka piirre hänen kurttuisissa, ruskeissa kasvoissaan ja pienessä jänterässä olennossaan ilmaisi mitä suurinta jännitystä.

»Tulikärpäset! Tulikärpäset, signorino!» huusi hän huitoen innokkaasti käsillään.

»Mitkä tulikärpäset?» kysyi Peetri välinpitämättömänä.

»On pyhän Dominikuksen juhla. Tulikärpäset ovat saapuneet. Ne saapuvat vuosittain pyhän Dominikuksen juhlaksi. Ne ovat hänen rukousnauhansa helmiä. Ne ovat pyhän Dominikuksen rukouksia. Niitä on tuhansittain. Tulkaa, signorino! Tulkaa katsomaan!»

Eukon mustat silmät säihkyivät. Kehoittavasti viittasi hän kädellään ikkunaa kohti. Peetri nousi hitaasti paikaltaan, kulki verkkaan lattian poikki ja katseli ulos akkunasta.

Ja siellä oli todellakin tuhansittain pieniä, kullankellertäviä liekkejä, jotka luikertelivat, lepattelivat, kohoilivat ja vaipuivat illan tummansinisessä pimeässä, aivan kuin lumihiutaleet tuulessa, aivan kuin sykkivät, kultaiset sydämet — Jupiter näkymättömänä laskeutumassa Danaen luokse.

»Son carin', eh?» huudahti Marietta innoissaan.

»Hm — niin — ovathan ne sieviä», myönsi Peetri vastahakoisesti. »Entä sitten?» lisäsi tuo kiittämätön mies, kääntyi takaisin ja heittäytyi taasen lepotuoliinsa.

»Kuulkaapa, hyvä Marietta, ei mikään kauneus mailmassa voi salata esineitten alkuperäistä kehnoutta. Teidän tulikärpäsenne — pyhän Dominikuksen helmet, joiksi suvaitsette niitä kutsua — niin asiasta toiseen, tiedättekö miksi niitä Amerikassa sanotaan? — uskokaa pois, siellä niitä sanotaan salamalutikoiksi — niin suuri on erotus etelän runollisen ja lännen koristelemattoman kielen välillä — teidän tulikärpäsenne ovat sangen sieviä, myönnän sen. Mutta ne ovat vain Saharan erämaan kissankultaa, vain tomu- ja tuhkaruokien höystettä. Vaikka elämää kuinkakin kullalla kirjailisi, on se kuitenkin harmaata — kamala painajainen se on. En voi sanoin kuvailla, kuinka raskaana se nykyään minua painostaa. Nuoruudessani kärsin mielestäni ikävästä. Mutta silloin se vain piloillaan kiusotteli viheriätä raakiletta säästäen tuhoisammat turmansa kypsälle hedelmälle. Vakuutan teille, ettei tämä ole mikään naurunasia. Onko teillä milloinkaan ollut piintynyttä päähänpistoa? Oletteko yötä päivää kiduttanut aivojanne, manannut taivaan ja maan valtoja saadaksenne tietää onko — onko esimerkiksi toinen mies mukana näytelmässä? Kas niin, tuokaa minulle jotakin juotavaa. Seltervettä ja vermutia. Tahdon etsiä unohdusta viinin huumauksesta.»

Oliko toinen mies mukana näytelmässä? Miksikä ei? Niin, oliko? Marietan poissaollessa pyöri tuo kysymys itsepintaisesti Peetrin päässä eikä suinkaan ollut omiaan palauttamaan hänen mielenrauhaansa.

Marietta vain rohkeasti jatkoi huvittamisyrityksiään ja sanoi pari päivää myöhemmin Peetrille:

»Signorino, tahtoisitteko nauraa oikein makeasti?»

»Miksikä en», vastasi Peetri välinpitämättömänä.

»Olkaa sitten hyvä ja seuratkaa minua.»

Eukko vei Peetrin puutarhaan ja sieltä läheisyydessä olevan niityn veräjälle. Sievä, mustasarvinen, valkoinen lehmä seisoi siinä — pää aidan tällä puolen — katseli tietä ja ammoi tuon tuostakin surullisesti.

»Katsokaa sitä», sanoi Marietta.

»Katsonhan minä. Entä sitten —?» virkkoi Peetri.

»Aamulla veivät siltä vasikan — se oli vieroitettava», sanoi Marietta.

»Vai veivät, ilkiöt! Entä sitten?»

»Siitä saakka on se seisonut veräjän luona, katsellut tielle ja ammonut.»

»Sääli elukkaa!» Mitä sitten?» kysyi Peetri.

»Ettekö huomaa, signorino? Katsokaa sen silmiä.

Se itkee — itkee aivan kuin kristitty ihminen.»

Peetri katseli — ja totta tosiaan virtasivat kyyneleet lehmä-raukan silmistä raskaina ja vuolaina: suuret, kirkkaat kyyneleet valuivat sen suuria, tukevia, karvaisia poskipäitä pitkin ja vierivät ruohikkoon. Ne olivat avuttoman tuskan kyyneleitä, vaikka muut pitivät niitä käsittämättömän kärsimyksen kyyneleinä. »Miksi on minua näin julmasti kohdeltu?» puhuivat ne äänetöntä kieltään.

»Oletteko koskaan ennen nähnyt lehmän itkevän? Eikö se ole kovin hullunkurista?» kysyi Marietta innoissaan.

»Hullunkurista —?» toisti Peetri ja huokasi. »Hullunkurista?» miltei voihki hän.

Sitten puheli hän lehmälle.

»Lehmä-raukkani — lehmä-raukkani», tyynnytteli hän, silitteli sen pehmeätä lämpöistä kaulaa ja rapsi sen korvantaustaa. »Lehmä-raukkani, lehmä-raukkani!»

Lehmä kohotti päätään ja nojasi isoa leukaansa Peetrin olkapäähän hengittäen hänen kasvoilleen.

»Kas vain, sinä tiedät, että me kaksi olemme kovan onnen tovereita, eikö niin?» sanoi Peetri. »Minultakin ovat vieneet vasikkani — vaikka minun vasikkaani vain kuvannollisessa merkityksessä voi sanoa vasikaksi — eikä se oikeastaan minun ollutkaan — taisi jo alun pitäen kuulua jollekin toiselle. Se karvas yrtti ei ainakaan katkeroita sinun murheenmaljaasi. Nyt sinun todellakin täytyy rauhoittua. Itkusta ei ole mihinkään. Sitäpaitsi on mailmassa vasikoita vaikka kuinka paljon. Ensi kerralla saat varmaankin paljoa kauniimman ja lihavamman. Sinun tulee myöskin muistaa, että tappiosi on toisen voitto — isäntäsi ei olisi syyttä suotta vienyt sinulta vasikkaa, jollei hän olisi siitä hyötynyt. Jos olet ihmisystävä, niin iloitset siitä. Älä välitä Marietasta — anna hänen vain virnistellä. Marietta kuuluu latinalaiseen rotuun. Latinalaisten käsityskanta siitä, mikä on naurettavaa, eroaa suunnattomasti teutonilaisten käsityskannasta. Sinä ja minä olemme teutonilaisia.»

»Teutonilaisia —?» kysäsi Marietta rypistäen otsaansa.

»Niin — germaanilaisia», sanoi Peetri.

»Ja minä kun luulin, että te, signorino, olitte englantilainen.»

»Niinpä olenkin.»

»Mutta lehmä ei ole germaanilainen. Nähkääs, signorino, valkoinen, mustasarvinen lehmä on puhtainta italialaista rotua.»

»Fa niente», selitti Peetri. »Lehmät, englantilaiset ja kaikki senkaltaiset hempeämieliset elukat — niihin kuuluvat myöskin saksalaiset — ovat germaanilaisia. Italialaiset ovat latinalaista rotua, heissä on sen lisäksi pieni erä gootilaisuutta ja vandaalisuutta. Jalopeurat ja tiikerit kiljuvat ja tappelevat, koska ovat muhamettilaisia. Koirat kantavat vielä meidänkin päivinämme syystä sykofantien vanhaa, kunniakasta nimeä. Kissat ovat ruhtinaallista, persialaista sukua, palvelevat tulta ja kaloja sekä rakastavat imartelua — olette ehkä sen huomannut. Hanhet kuuluvat mitä erilaisimpiin rotuihin — ovat yleismailmalaisia. Toisinaan olen tavannut henkilöitä, jotka kansallisuuteen katsomatta ovat pöllöjä. Ehkäpä alan minäkin vähitellen kuulua viimemainittujen joukkoon. Kas niin», lopetti hän esitelmänsä, »tästä huomaatte, että osaan puhua puuta heinää, vaikka sydäntäni kirvelee.»

»Joka tapauksessa on hullunkurista nähdä lehmän itkevän», sanoi
Marietta.

»Miten lieneekään tämän asian laita, niin ei ainakaan ole hullunkurista kuulla hyenan nauravan», väitti Peetri.

»En ole sitä koskaan kuullut», sanoi Marietta.

»Rukoilkaa sitten hartaasti, ettette milloinkaan joutuisi sitä kuulemaan. Sen äänen kuuleminen tekisi teistä ikälopun ja panisi veret suonissanne jähmettymään.

»Davvero?» sanoi Marietta.

»Davvero», vakuutti Peetri.

Heidän jutellessaan seisoi lehmä hievahtamatta nojaten päätään Peetrin olkapäähän ja itkien lakkaamatta.

Jäähyväisiksi silitteli Peetri lehmän turpaa.

»Hyvästi», sanoi hän sitten. »Henkesi tuoksuaa mesiangervolle. Älä itke, elä vain toivossa. Huomenna tulen sinua katsomaan ja tuon sinulle oikein hyvää, karkeata suolaa. Hyvästi!»

Mutta kun hän seuraavana päivänä tuli takaisin, kulki lehmä laitumella aivan rauhallisena ja pureskeli ruohoa. Peetri tarjosi sille suolaa ja se nautti sitä kuin herkkua ainakin. Ensin pisti se esiin pehmeän, valkoisen kielensä, nuoleksi tarkasti suolan Peetrin kädestä, imeskeli sitä tyynesti ja murskasi sitten hampaillaan oikein märehtijän riemulla karkeimmat suolajyväset. Niinkö lyhytaikainen olikin murhe? He eivät enää olleet onnettomuustovereita. »Ehkä kuitenkin olet latinalaista rotua», sanoi Peetri ja poistui pettyneenä lehmän luota.

Iltapäivällä kysäsi Marietta:

»Haluatteko käydä linnassa, signorino?»

Peetri istui virran reunalla, salavan siimeksessä vedellen haikuja aikansa kuluksi.

Marietta viittasi Ventiroseen päin.

»Miksikä?» kysyi Peetri.

»Perhe on matkoilla. Omistajan poissaollessa saa yleisö näytettyään käyntikorttinsa käydä linnassa.»

»Oho-o-o!» huudahti Peetri. »Vai matkoilla!»

»Niin, signorino.»

»Ahaa!» huudahti Peetri. »Perhe on matkoilla! Se selvittää asiat.
Milloinka — milloinka matkustivat?»

»Viikko sitten! Kymmenen päivää sitten, signorino!»

»Viikko sitten! Kymmenen päivää sitten!» Peetri ponnahti paikaltaan äkäisenä. »Voi teitä vietävän salaperäistä noituria! Ja siitä asiasta ette ole minulle virkkanut halaistua sanaa!»

Marietta näytti säikähtyneeltä.

»En siitä itsekään tiennyt», selitti hän nöyrästi. »Kun aamulla kävin kylässä ostamassa signorinolle karkeata suolaa, kuulin siitä.»

»Hyvä, nyt ymmärrän. Peetri vaipui takaisin puutarhapenkilleen.
»Annan teille anteeksi.» Ja anteeksiannon merkiksi ojensi hän kätensä
Marietalle. »Tulevatko milloinkaan takaisin?»

»Tietysti, signorino.»

»Mistä te sen tiedätte?»

»Onhan aivan luonnollista, että tulevat takaisin.»

»Onnittelen teitä teidän hartaan, yksinkertaisen uskonne johdosta.
Milloinka tulevat?»

»Oh, fra poco. Ovat matkustaneet Roomaan.»

»Roomaanko? Te hulluttelette. Ei kukaan elokuussa matkusta Roomaan.»

»Anteeksi, signorino. Monet matkustavat sinne neitsyt Maarian taivaaseenastumisenjuhlille. Ne ovat viidentenätoista päivänä. Juhlilta palaavat takaisin», sanoi Marietta vakuuttavasti.

»Minä en väitä vastaan», sanoi Peetri. »He ovat siis matkustaneet Roomaan neitsyt Maarian taivaaseenastumisenjuhlille. Juhlilta palaavat takaisin.»

»Aivan niin, signorino. Voitte nyt käydä linnassa, jos vain näytätte käyntikorttinne. Kääntykää portinvartijan puoleen. Linna on suuri ja komea. Yksin juhlasali on kolmekymmentä metriä pitkä.»

Marietta ojensi kätensä oikealle ja vasemmalle niin pitkälle kuin vain voi.

»Marietta, oletteko kuullut puhuttavan »Hamlet» nimisestä murhenäytelmästä», kysyi Peetri.

Marietta siristi silmiään.

»En, signorino.»

»Ette ainakaan ole lukenut sitä kuuluisata painosta, josta Tanskan prinssin osa on jätetty pois?»

Marietta pudisteli päätään väsyneesti. Hänen kärsivällisyytensä oli rajaton.

»En, signorino», vastasi hän raukeasti.

»En minäkään», sanoi Peetri. »Enkä haluaisikaan.»

Marietta kohotti olkapäitään ja jatkoi sitten jälleen selityksiään.

»Jos teitä, signorino, haluttaa käydä linnassa, niin saatte nähdä Farfalla perheen, entisten omistajien, maanalaiset hautakammiot. Ne ovat mustaa marmoria ja alabasteria sekä runsaasti kullalla koristettuja. Onpa teillä tilaisuus nähdä viinikellaritkin. Monta vuotta sitten halkesi suuri viinitynnyri ja muuan palvelija hukkui viiniin. Saatte myöskin nähdä vuoteen, jossa Nabulione, Euroopan keisari, nukkui yönsä ollessaan näillä mailla. Ja myöskin vanhan keittiön. Monta vuotta sitten kovan myrskyn raivotessa tupsahti savutorvesta ihmisluuranko liedelle. Siellä on myöskin niinkutsuttu kettutarha. Muinoin raivosi kerran kettujen joukossa rutto ja tuhansia kettuja syöksyi lukemattomissa laumoissa metsistä ihmisten asuinsijoille. Linnan herrat, talonpojat ja kylän väki, kaikki, kaikki jänistivät tiehensä, muuten olisivat ketut syöneet heidät suuhunsa. Ja kettutarhassa kettujen kuningas eleli valtiaana. Puisto on myös näkemisen arvoinen. Siellä on kuvapatsaita, raunioita ja valkoisia riikinkukkoja.»

»Mitäpä minä raunioista ja valkoisista riikinkukoista?» sanoi Peetri surullisena, kun Marietta oli lopettanut vilkaseleisen ja -liikkeisen selostuksensa. »Minä tahdon nyt kerta kaikkiaan teroittaa mieleenne, etten ole mikään tavallinen matkailija. En välitä linnan tyhjästä juhlasalista. Mitä taas puistoon tulee, näen siitä oman puutarhani hiljaisesta sopukasta sen verran kuin minua haluttaa. Aikoja sitten on minulle selvinnyt, että hullu se tyystin tutkii asiat, viisas ymmärtää pysyä loitommalla. Nykyään herättää minussa Ventirosen puisto kaikenlaisia haaveita — saa minut päivälläkin uneksimaan. Se on kuin kuvastinmailma — määrättyyn paikkaan saakka voin nähdä, kauemmaksi en — sen takana on salaperäisyyttä, pelkkiä mahdollisuuksia — terra incognita, voin kansoittaa sen joko hirviöillä tai sulottarilla aivan mieleni mukaan. Miksikä riistäisin itseltäni tämän hauskan ajanvieton?»

»Kun perhe on palannut takaisin ei yleisö enää saa käydä linnassa», sanoi Marietta. »Mutta nyt —.»

»Vie portinvartija minut, näytettyäni hänelle käyntikorttini, toisesta pettymyksestä toiseen. Kiitoksia paljon. Jos asianlaita olisi päinvastainen, olisi aivan toista. Jos linna ja puisto olisivat matkustaneet Roomaan ja minä, näytettyäni käyntikorttini, voisin käydä perheen luona, niin ehkä minua silloin haluttaisi.»

»Mutta sehän on sulaa mahdottomuutta.»

XV.

Beatrice keskusteli papin kanssa — tai ehkä ennemmin, punoi vehkeitä papin kanssa. Saat itse päättää, arvoisa lukija.

He olivat Roomassa eräässä Udeschinin palatsin vastaanottohuoneessa, joka oli sisustettu piano nobile tyyliin. Voit kuvitella mielessäsi, arvoisa lukija, miltä tämä näytti, sillä ovathan kaikki roomalaisten palatsien vastaanottohuoneet samankaltaisia.

Huone oli suuri, korkea ja kolkko, seiniä peittivät tummanvihreät, juovikkaat kudokset. Siellä täällä raskaissa kultakehyksissä riippui suuria, tummia tauluja, jotka kuvasivat mikä mitäkin — ristiinnaulittua vapahtajaa — pyhää perhettä. Kivilattiaa verhosivat tummat matot. Kalusto oli tumma, pöydät ja kaapit tummia ja raskaita. Korkeat ikkunat, jotka tähän vuodenaikaan olivat ilman uutimia, viettivät pihalle, joka oli avara ja kivitetty; siellä kasvoi omituisennäköisiä eucalyptuspuita ja sen keskellä solisi vanha, ruskea suihkukaivo lakkaamatta yksitoikkoista säveltään.

Rooman kaduilla vallitsi elokuun ilkeä löyhkä, melske ja helle ja hehku. Sanotaan, että elokuu on kaikista kuukausista »roomalaisin», ja ainakin on se kuumin, melskeisin, tympäisevin ja hehkuvin. Mutta huoneessa oli varjoisaa, vilpoista ja hiljaista sekä eucalyptuspuista huokuvaa puhtaan ilman tuoksua.

Beatrice seisoi arvostelevan näköisenä kahden korkean ikkunan välillä olevan seinäkuvastimen ääressä, käännellen päätään vuoroin toiselle puolelle, vuoroin toiselle hieman keimailevasti, ja tarkasteli — tunnustaakseni totuuden — tarkasteli, miltä hänen uusi hattunsa näytti. Se oli huikean hieno hattu — jos mies tällaisissa asioissa uskaltaa lausua mielipiteensä —. Ainakin oli se hyvin monimutkainen. Siinä oli ylöspäin kaartuva musta lieri ja alaspäin pyrkivä musta sulka, sitäpaitsi oli siinä uhmaileva, valkoinen töyhtö — sellainen, jota Persian hallitsijat kantavat ja siellä täällä kimalteli punaista.

Pappi istui nojatuolissa — se oli tuollainen jäykkä, suora, korkea, roomalainen nojatuoli, joka oli sangen epämukava lepotuoliksi sekä päällystetty karkealla, teräsnauloilla kiinnitetyllä nahalla — ja katseli Beatricea hymyillen herttaisen suopeasti.

Pappi oli vanhanpuoleinen — noin kuudenkymmenen tai kuudenkymmenenviiden paikkeilla. Hän oli pieni ja hento varreltaan ja hänen kasvonsa olivat laihat, hienot ja puhdaspiirteiset: käyrä hienopiirteinen nenä, luonteva leuka, joka suippeni hiukan ulkonevaksi, suuri, hyväntahtoinen suu ja hienosti veistetyt, täyteläiset huulet; korkea, hieno ehkä vähän liian kapea otsa ja sen alla veitikkamaiset, harmaat, syvällä olevat silmät. Hänen tukkansa oli untuvanpehmoinen ja valkoinen ja päälaella oli hänellä tavanmukainen kalju täplä, joka olisi voinut käydä luonnollisesta.

Hän näytti älykkäältä, ylhäiseltä ja hillityn arvokkaalta, mutta ennenkaikkea näytti hän herttaiselta, ystävälliseltä ja hyväntahtoiselta.

Hän oli puettu yksinkertaiseen, mustaan kauhtanaan, joka ei suinkaan ollut uusimpia. Se oli saumojen kohdalta aivan ruskeaksi kulunut ja hartiain ja kyynärpäitten paikat olivat nukkavieruja paljosta käyttämisestä. Vaikka hänellä ei olisikaan ollut kauhtanaa yllään, olisi hänet joka tapauksessa arvannut pappismieheksi, sillä koko hänen olemuksessaan oli jokin oudon selittämätön kirkollinen leima, jonka heti huomasi osaamatta kuitenkaan selittää, mistä tämä johtui. Jos hänellä olisi ollut englantilainen puku yllään — hänen kasvoissaan ei ensi näkemältä huomannut mitään aitoitalialaista taikka ei-englantilaista — niin olisi voinut luulla häntä vanhaksi, miellyttäväksi, ovelaksi pastoriksi, tuollaiseksi vanhaksi, hupaiseksi kirjatoukaksi, joka harrastaa hieman tieteitä ja samalla rakastaa pientä viatonta pilaa. Mutta tuskinpa kukaan olisi voinut arvata — jollei sattumalta tässä hämärässä valossa olisi osunut näkemään punaista silkkivyötä tai oikean käden nimettömässä sormessa säihkyvää ametistia — minkä säätyarvon hän omisti Rooman paavikunnassa. Minulla on kunnia esittää lukijalleni hänen ylhäisyytensä kardinaali Egidio Maria Udeschini, ent. Cittareggion piispa, arkisto- ja sisäänkirjoituskunnan prefekti. Tämä oli hänen kirkollinen arvonimensä, mutta hänellä oli kaksi muutakin. Syntyperältään oli hän Udeschinin ruhtinas. Hänen kolmas arvonimensä oli mitä omituisin. Tämän oli hänelle antanut ilman mitään juhlallista vihkimistä Rooman kurjimman kaupunginosan köyhälistö. Siinä kaupunginosassa sijaitsi hänen nimikirkkonsa »Pyhä Maaria liljoineen». Häntä sanottiin »köyhälistön pieneksi sedäksi».

Italialaisen käsityskannan mukaan oli kardinaali Udeschini rikas mies. Hänen yksityisomaisuutensa ja vakinainen palkkansa nousivat yhteenlaskettuina vuosittain noin sataantuhanteen liiraan. Viisituhatta käytti hän omiin tarpeisiinsa, ruokaan, vaatteisiin ja kaikenlaisiin muihin henkilökohtaisiin menoihin. Sukunsa palatsissa oli hänellä vapaa asunto ja palvelijakunta. Jälellejääneet yhdeksänkymmentäviisituhatta liiraa… niin no, on tunnettu asia, että Italiassa ostetaan arvonimiä, viimeksimainitun summan maksoi hän kolmannesta arvonimestään.

Eikä kardinaali Udeschini maksanut sitä ainoastaan rahalla. Hän maksoi sen myöskin työllään. Olen sanonut, että hänen nimikirkkonsa oli kaikkein kurjimmassa kaupunginosassa. Roomassa ei varmaankaan ollut inhoittavampaa ja vaarallisempaa paikkaa kuin nämä gheton eteläpuolella olevat Tiberin rantamat — ne olivat oikea mätäpesä ja roistojen tyyssija. Joka ilta työskenteli kardinaali siellä nuoren, reippaan apulaisensa don Giorgio Appollonin avustamana yhtä uutterasti kuin ahkerin kappalainen konsanaan. Hän kävi sairaitten luona, lohdutteli murheellisia, neuvoi siveellisesti langenneita, houkutteli juopuneita kapakoista ja rakenteli rauhaa riitelevien kesken.

Kun hän retkiltään palasi kotiin, toi hän usein mukanaan erinäisiä tikareita sekä rikastutti niillä jo ennestään suurta muistokokoelmaansa, johon enimmäkseen kuului vain noita edellämainittuja esineitä. Tavallisesti tuli hän myöhään kotiin — usein vasta aamuyöstä, toisinaan vasta aamun sarastaessa, juuri siihen aikaan, jolloin — kuten hän kerran sanoi don Giorgiolle — »väsynyt murtovaras rupeaa levolle». Ja lauantai-iltasin istui arkiston- ja sisäänkirjoituskunnan kardinaali-prefekti rippituoliin kytkettynä kolme tuntia aivan kuin maalaispappi oman nimikirkkonsa rippituolissa, jonka ääressä katuvaiset kuiskasivat salaisuutensa hänen korvaansa ja vastaanottivat hänen isälliset neuvonsa… Ja Lazaruksen lähestyessä tätä tuomioistuinta unohdettiin tietysti hänen rääsynsä ja haavansa.

En tahdo kuitenkaan väittää, että kardinaali oli pyhimys. Ainakaan ei hän ollut mikään itserakas houkkio. Vaikka hän uhrasi aikansa armeliaisuuden töihin, oli hänen elämänsä kuitenkin loistoisaa ja ylellistä pyhimyksen elintapoihin verrattuna. Hän ei käyttänyt jouhipaitaa, enkä myöskään luule, että hän ruoskalla vitsoi ruumistaan. Hänellä oli heikkoutensa, omituisuutensa, jopa — virheensäkin. Niinkuin jo kerroin, rakasti hän leikinlaskua. »Pyhällä kardinaaliyhdyskunnalla on viisikymmentä painokeskustaa, kuulin hänen kerran sanovan ja lisäävän hymähtäen: »Ja pelkäänpä, että minä olen sen keveyskeskusta.» Hän rakasti musiikkia ja myöskin — nuuskaa.

»Sen käyttäminen on inhoittava tapa», myönsi hän. »En voi sietää, että muut käyttävät nuuskaa. Ollessani Cittareggion piispana harmitti minua kovasti, että papistoni sitä käytti. Mutta mitä itseeni tulee — on olemassa erikoisia asianhaaroja, jotka sen oikeuttavat. Kumma kyllä vetosivat myöskin Cittareggion papit aina erikoisiin asianhaaroihin. Olen koettanut luopua nuuskaamisesta, mutta hyvä tuuleni on siitä kärsinyt — olen käynyt kovin ärtyiseksi. Ystävieni tähden käytän sitä tuon tuostakin hyväntuulen lääkkeenä. Sitäpaitsi on tupakka puhdistava aine. Se estää mielen happanemasta.»

Samaiset ystävät pitivät huolta hänen nuuskastaan. Musiikista ja leikkipuheista piti hän itse huolen. Hän soitti pianoa ja urkuja sekä lauloi — hänellä oli kirkas, heleä, hiukan heikko tenoriääni. Maallisista säveltäjistä olivat »valoisa Scarlatti ja valaiseva Bach» hänen lempisäveltäjiään. Eniten viehätti häntä kuitenkin gregoriaaninen kirkkomusiikki. Siitä joutui hän oikein haltioihinsa. Hänen kirkossaan esitettiin yksinomaan gregoriaanista musiikkia. Hän oli opettanut pappinsa ja seurakuntansa laulamaan sitä ihmeteltävän ihanasti — olisitte kuulleet heidän laulavan iltarukouksen — hän lauloi sen itse verrattomasti — olisittepa kuulleet hänen messuavan — olisittepa kuulleet hänen vanhan, heleän tenoriäänensä, kun hän esitti esirukouksen ja isämeidän.

* * * * *

Beatrice seisoi kuvastimen ääressä ja tutkisteli uutta hattuaan; kardinaali istui korkeanojaisessa lepotuolissaan ja katseli häntä herttaisesti hymyillen.

»No —? Mitä sinä arvelet?» kysyi Beatrice kääntyen kardinaalin puoleen.

»Katsotko sinä minut päteväksi asiantuntijaksi?» kysäsi tämä.

Kardinaalin puheääni oli yhtä miellyttävä kuin hänen lauluäänensäkin, mutta se oli hieman pureva ja pirteän karkea ja siitä johtui sen erikoisen omaperäinen sävy.

»Ainakin päteväksi neuvonantajaksi», vastasi Beatrice.

»Hyvä —» sanoi kardinaali ja siveli leukaansa, aivankuin olisi siinä ollut partaa, sekä katseli Beatricea miettivän näköisenä. Suupielien hymyviivat — »sulkumerkit» — syvenivät. »No — minun mielestäni olisi sulkaa hiukan kohotettava otsan kohdalta ja siirrettävä alemmaksi niskan puolelta —.»

»Hyvä Jumala, enhän minä hattua tarkoita!» huudahti Beatrice. »Miten kummalla sinun kaltaisesi vanha setä ymmärtäisi arvostella hattuja!»

»Sulkumerkit» yhä syvenivät.

»Epäilemättä tulee kardinaalin ymmärtää arvostella hattuja. Ovathan ne »lajimme tunnusmerkki» niinkuin teidän runoilijanne Byron sanoo?»

»Byron —?» naurahti Beatrice katsoen setäänsä epäilevästi.

Kardinaali viittasi kädellään — oli kernaasti valmis peruuttamaan sanansa.

»Shakespeare sitten, jos niin haluat. Ainahan jompi kumpi noista
herrasmiehistä on kysymyksessä, kun on puhe jostakin englantilaisesta.
Älkäämme suotta kiistelkö kuin morellilaiset attributin takia.
Kysymyshän vain on, kykenenkö minä arvostelemaan hattuja.

Hän otti hyppysellisen nuuskaa.

»Onpa toden totta häpeä, ettei sinulla ole kunnollista nuuskarasiaa», sanoi Beatrice katsellen kehnoa, helppohintaista silatusta puusta tehtyä rasiaa, josta hänen setänsä etsi elämän virkistystään.

»Rasia on vain kuori, nuuska on sydän. — Ovatko ne Shakespearen vai
Byronin sanoja?» kysäsi kardinaali.

»Varmaankin Pulcinellan», vastasi Beatrice naurahtaen. Minäpä annan sinulle sievän, hopeisen nuuskarasian, jos vain lahjani sinulle kelpaa.»

»Annatko? Ihanko totta?» kysäsi kardinaali innostuneena.

»Annan tietysti. On surkeata, ettet jo ennemmin ole saanut sellaista.»

»Mitähän sievä, hopeinen maksanee?» kysyi kardinaali.

»En tiedä. Maksoi mitä maksoi.»

»Mutta suunnilleen? Paljonko?» kysyi kardinaali itsepintaisesti.

»Noin pari sataa liiraa.»

»Pari sataa liiraa?» Kardinaalin silmät säihkyivät innostuksesta. Onko sinulla sattumalta niin paljon kukkarossasi?»

Beatrice — varomattomasti kyllä — alkoi etsiskellä taskustaan kukkaroaan — löysi sen ja laski rahansa.

»On kyllä», vastasi hän pahaa aavistamatta.

Kardinaali myhähti aivan kuin me hymähdämme huomatessamme pienten keppostemme onnistuneen.

»Anna minulle sitten nuo kaksisataa liiraa», pyysi kardinaali ojentaen kätensä.

Beatrice epäröi.

»Mihinkä sinä käyttäisit niitä», kysyi Beatrice aavistaen jotain veruketta.

»O-o-h, minulla on kyllä reikiä minne pistää.»

Hänen ojennettu kätensä — kapea, laiha, vanha, luiseva ja väriltään norsunluunvalkoinen — sulkeutui käskevästi aivan kuin vastaanottamisen merkiksi, ja nyt ei mitenkään saattanut olla huomaamatta hänen nimettömässä sormessaan himmeään, hienotahkoiseen kultaan juotettua suurta, säihkyvää ametistia.

»Kas niin! Annahan nyt vain!» sanoi hän käskevä sävy äänessään.

Surullisena, mutta alistuvana pudisteli Beatrice päätään.

»Olet saanut minut satimeen», huokasi hän ja antoi rahat.

»Et olisi helistellyt hopeitasi, etkä kalistellut kultiasi aivan silmäini edessä», naurahti kardinaali pannen rahat talteen. Sitten otti hän jälleen hyppysellisen nuuskaa ja virkkoi: »Tämän olen rehellisesti ansainnut.»

»Joka tapauksessa», sanoi Beatrice koettaen lohduttaa itseään parhaansa mukaan, »tunnen minä erään korkea-arvoisen kirkon palvelijan, joka saa tyytyä vanhaan nuuskarasiaansa. Uusi, hopeinen, sirotekoinen, jonka kanteen olisi kaiverrettu vaakuna, jää kuin jääkin häneltä saamatta.»

»Minä taasen», sanoi kardinaali vuorostaan, »tunnen Trasteveressä erään vanhan, sairaloisen tohtorin ja hänen vaimonsa, jotka parisen kuukauden ajan saavat päivällisateriakseen nauttia lihaa ja viiniä muutaman veljentyttäreni kustannuksella. Olen kovin iloissani, että sinä — käyttääkseni »Alice of Worderlandin» [suosittu englantilainen satukirja] sanoja — olet joutunut meidän perheeseemme.»

»Alice of Worderlandin» —?» toisti Beatrice epäillen.

»Ehkäpä Punchin [maailmankuulu englantilainen pilalehti], jos haluat. Ei ole suurtakaan valitsemisen varaa englantilaisia lainalauseita käyttäessä.»

Beatrice nauroi. »Oudoksuin vain tuota pientä of sanaa», selitti hän.

»Olen sinulle kiitollisuuden velassa kahdestasadasta liirasta, enkä siksi tahdo kiistellä kanssasi partikkelista», sanoi kardinaali.

»Mutta miksi ihmeessä sinä noin suotta vaivasit itseäsi?» kysyi Beatrice. »Olisithan suoraan voinut pyytää minulta rahat. Miksi koetit petoksella saada minua ansaan?»

Kardinaali nauroi.

»Katsohan, täytyy pitää taitoaan voimassa. Ei sitä suotta kanna jesuiitan piirteitä.»

»Oletko sinä jesuiitan näköinen?»

»Niin minulle on sanottu.»

»Kuka sellaista on sanonut?»

»Muuan herrasmies, jonka äsken tapasin junamatkallani. Hän oli komea mies, kultaketjut ja jalokivet säihkyivät kiireestä kantapäähän, viikset olivat upeat ja vahatut ja kaljuinen pää loisti kuin kiiltävä, punainen koralli. Hän kääntyi ystävällisesti puoleeni ja sanoi:

»Minä huomaan, kunnianarvoisa herra, että olette jesuiitta. Meidän välillämme tulisi vallita hengenheimolaisuutta. Minä olen nimittäin juutalainen. Juutalaiset ja jesuiitat ovat melkein yhtä huonossa huudossa.»

Kardinaalin veitikkamaiset, harmaat silmät säihkyivät ihastuksesta.

»Minä olin miltei syleillä häntä »melkein» sanan takia, ja siitä saakka olen mietiskellyt käyttikö hän sitä juutalaisten vaiko jesuiittain hyväksi. Olen myöskin mietiskellyt mitä minun olisi pitänyt vastata.»

»Mitä sinä vastasit?» kysyi Beatrice uteliaana. »Kerroppa!»

»En, en», sanoi kardinaali. »Toivomustasi täysin kunnioittaen täytyy minun kuitenkin kieltäytyä kertomasta. Vastaukseni oli kovin nolo. On oikein nöyryyttävää ajatella sitä.»

»Olisithan voinut vastata, että ainakin juutalaisilla on se etu, että he ansiosta ovat huonossa huudossa», ehdotti Beatrice.

»Rakas lapsi», sanoi kardinaali, »minun vastaukseni oli nolo, mutta sinä olisit suonut minun vastaavan purevasti. Jos olisin vastannut niinkuin sinä neuvoit, olisin loukannut tuota hyväntahtoista miesraukkaa ja olisin ehkä päälle päätteeksi jälestäpäin saanut omantunnon vaivoja. Mitä olemme me ihmiset arvostellaksemme, ovatko muut ansiosta huonossa huudossa. Ei, ei, siihen ei meillä ole oikeutta. Jos sisäinen olemukseni olisi vastannut ulkomuotoani, jos todellakin olisin ollut pyhän Ignatiuksen opetuslapsi, niin olisin myöskin kyennyt vastaamaan tavalla, joka olisi aiheuttanut hänen kääntymyksensä.»

»Puhuessamme kääntymyksestä», sanoi Beatrice, »huomaan nyt vasta kuinka kauas olemme eksyneet »lampaastamme».

»Lampaastamme?» ihmetteli kardinaali katsahtaen veljentyttäreensä.

»Niin, minä tahdon tietää mielipiteesi — en hatusta, vaan miehestä.»

»Niin, niin tietenkin — englantilaisesta vuokralaisesta», sanoi kardinaali nyökäyttäen päätään.

»Niin juuri, englantilaisesta vuokralaisestani — kerettiläisestä.»

»No niin», sanoi kardinaali miettivän näköisenä »sulkumerkkien» syventyessä, »sanoistasi päättäen uskon, että sinulla voi olla hänestä hyötyä naapurina. Annahan kun ajattelen… Sinä anastit häneltä viisikymmentä liiraa yhdellä ainoalla sanalla, ja lapset poistuivat siunaten sinua hyväntekijänään. Luulen, että sinä hänestä saat suuriarvoisen naapurin — hän puolestaan sinusta ehkä kylläkin kalliin.»

Beatrice teki kädellään rukoilevan liikkeen.

»Älähän nyt suotta minua tuolla kiusaa. Vastaa nyt minulle oikein tosissasi. Mitä sinä ajattelet hänen kääntymyksestään?»

»Kerettiläisen kääntymys on hurskas toivomme — olivatpa nuo sanat sitten Shakespearen tai Byronin», sanoi kardinaali. »Ja varsinkin te englantilaiset katolinuskoiset olette hartaita käännytystyössänne — erittäinkin te naiset. Kerrotaanpa erään nuoren englantilaisnaisen yrittäneen itse paavia käännyttää.»

»Onpa ollutkin paaveja, joita olisi sietänyt käännyttää. Mitä herra Marchdaleen tulee, olen hänessä huomannut hyviä oireita. Hän myönsi, ettei ollenkaan ollut mahdotonta, että pyhä neitsyt oli lähettänyt meidät lasten luokse. Onhan tuo protestantin puheeksi jotenkin outoa.»

»Onpa kylläkin», sanoi kardinaali. »Jos hän tarkoitti täyttä totta, on hänessä varmaankin ajattelijan vikaa.»

»Josko hän tarkoitti täyttä totta?» huudahti Beatrice. »Miksikä hän olisi puhunut sillä tavalla, jollei hän olisi sitä tarkoittanut?»

»Älä kysy minulta», sanoi kardinaali. »On olemassa jotakin, jota ranskalaiset sanovat kohteliaisuudeksi. Voin hyvästikin kuvitella nuoren miehen yhtyvän naisen mielipiteeseen vain kauniin silmäparin vuoksi.»

»Voin vakuuttaa sinulle, ettei minun silmilläni ollut mitään tekemistä tämän asian kanssa. Herra Marchdale puhui vilpittömän rehellisesti. Hän sanoi uskovansa, että meidän mailmassamme ei mikään ollut mahdotonta, että taivaan ja maan välillä oli asioita, joista ihmiset eivät voineet uneksiakaan. Sanoipa pitävänsä aivan mahdollisena, että pyhä neitsyt oli lähettänyt meidät lasten avuksi. Ja hän puhui ihan tosissaan. Aivan varmasti tarkoitti hän, mitä sanoi.

Kardinaali hymähti — ehkä nuoren sukulaisensa kiihkolle.

»No niin, sitten hänessä todellakin on ajattelijan vikaa», toisti kardinaali vielä kerran.

»Mutta mitä me voisimme tehdä. On kai jotakin tehtävä, johonkin ryhdyttävä. Kun hän puolestaan on taipunut sellaiseen myönnytykseen, on ehtinyt näin pitkälle valkeuden tiellä, on tietystikin meidän velvollisuutemme johtaa häntä edemmäksi.»

»Epäilemättä», sanoi kardinaali.

»No, mutta miten?»

Kardinaali näytti vakavalta.

»Rukoilemalla», oli vastaus.

»Emilia ja minä rukoilemme sekä aamuin että illoin hänen kääntymystään.»

»Siinä teette oikein.»

»Mutta riittääkö se?»

»Voihan lukea messuja.»

»Oi, monsignore Langshawe lukee hänen hyväkseen kahdesti viikossa messun linnan kappelissa.»

»Vallan oikein», sanoi kardinaali.

»Mutta onko siinä kylliksi?»

»Miksei monsignore Langshawe käy hänen luonaan — tutustu häneen — puhele hänen kanssaan ja innostuta häntä?» kysäsi kardinaali.

»Monsignore Langshawe!» huokasi Beatrice viitaten merkitsevästi kädellään. »Hän ei välitä mistään muusta kuin geologiasta — hän ei puhelisi mistään muusta kuin vuorijäätiköistä ja soramuodostuksista — eikä panisi ajattelemaan mitään muuta kuin vyöryviä jäätiköltä.»

»Hm», hymähti kardinaali.

»Mitä sitten on tehtävä?» kysyi Beatrice.

»Miksikä et, rakas lapsi, ota itse ajaaksesi asiaa?»

»Siinäpä juuri pulma onkin. Mitäpä minä — mitäpä voi nainen tällaisessa tapauksessa?»

Kardinaali tarkasteli ametistiaan aivankuin kristallintarkastaja kristalliaan ja veitikkamainen piirre hänen suupielissään kävi yhä selvemmäksi.

»Lainaan sinulle Bellarminen [oppinut jesuiitta-kirjailija ja katolisuuden kiihkeä esitaistelija] teokset — en muista miten monta osaa niitä onkaan. Voit tutkistella niitä ja sitten kutsua kerettiläisesi luentokursseille.»

»Oi, miksikä sinä käännät kaikki pilaksi», sanoi Beatrice.

»Bellarminestako tekisin pilaa», huudahti kardinaali. Kaukana siitä. En ole kuullut kenenkään ottavan häntä siltä kannalta. Mutta jääköön ehdotukseni sikseen.»

»Mutta mitä sitten —? Etkö oikein tosissasi voisi neuvoa minua. Mitä minä voisin tehdä? Mitä voisi oppimaton naisraukka tässä tapauksessa tehdä?»

Kardinaali nuuskasi. Tarkasti jälleen ametistiaan hymähtäen, aivankuin olisi sen syvyydestä keksinyt jotakin erittäin hupaisaa.

»No hyvä», puhui kardinaali hitaasti, »jos oikein tiukalle ottaa, niin voisi kenties oppimaton naisraukka panemalla kaikki voimansa liikkeelle kutsua kerettiläisen päivälliselle. Tulen luoksesi pariksi päiväksi. Kutsu hänet silloin.»

»Oi, miten kultaisen herttainen sinä, setä, oletkaan!», huudahti
Beatrice ihastuneena. Sinua hän ei voi vastustaa.»

»En aijo ryhtyä hänen kanssaan minkäänlaisiin uskonnollisiin keskusteluihin», sanoi kardinaali. »Mutta täytyyhän jollain tavalla osoittaa kiitollisuuttaan sille, jolta on saanut kaksisataa liiraa — siksipä annan sinulle siveellisen kannatukseni.»

»Ja sinä saat kuin saatkin soman, hopeisen nuuskarasian», sanoi
Beatrice.

Paina mieleesi nämä ennustavat sanat, arvoisa lukija!

XVI.

Ventirosen linnassa 21 p. elokuuta.

Arvoisa herra Marchdale! Minua suuresti ilahuttaisi, jos suvaitsisitte syödä päivällistä luonamme ensi torstaina kello kahdeksan. Setäni, kardinaali Udeschini, joka on tullut käymään luonani, haluaa tutustua teihin.

Olen lukenut uudestaan »Sanojen miehen». Ja tahtoisin, että kertoisitte minulle vielä paljon kirjailijaystävästänne.

Suosiollisesti

Beatrice Santangiolo.

On kerrassaan ihmeellistä, mitenkä miehet toisinaan voivat ihailla joutavia esineitä ja pitää niitä tavattoman kallisarvoisina. Peetri Marchdale esim. ihailee ja pitää tavattoman kallisarvoisena tuota jäykkään, aivan yleiseen tyyliin tekaistua kirjelippusta, josta ylläoleva on jäljennös.

Alkuperäisen tekeleen käsiala on pientä ja yhteentungettua, ehkä hieman epäselvää, mutta »omaperäistä». Paperi on sinertävää, ja asianmukaista kulmaa koristaa pieni herttuallinen kruunu, jonka alle nimen alkukirjaimet »B.S.» ovat omituisesti yhteensommitellut.

Kun Peetri vastaanotti kirjeen ja painoi sen kasvojaan vasten, oli hän tuntevinaan orvokin vienoa tuoksua. Tuo hieno, hento tuoksu oli kuin aavistus, kuiskaus, henkäys — häilyvä ja epämääräinen sekä herätti aavistuksen hienoista tutunomaisista esineistä — vienon naisellisista, hienon henkilökohtaisista. En tiedä, montako kertaa hän painoi kirjettä kasvojaan vasten, tiedän vain, että kun minulla muutama kuukausi myöhemmin oli kunnia kosketella sitä, en tuntenut muuta kuin tupakan hajua.

En tiedä myöskään montako kertaa hän sitä luki ja tutkisteli ikäänkuin olisi rivien välissä piillyt salaisuuksia, ikäänkuin olisi hänen katseensa saattanut loihtia näkyviin salakirjoituksen tai keksiä sanoille salaisen merkityksen.

Ja totta kyllä oli kirjeellä salainen syrjätarkoituksensa, mutta sitä tarkoitusta ei Peetri tietysti voinut aavistaa. Miten olisi hän voinutkaan arvata, että kirje vain oli välikappale ja hän itse paavillisten salavehkeitten uhri. Miten ajatellakaan, että kirjeen kirjoittaja tiesi aivan yhtä hyvin kuin hän itse kuka »Sanojen miehen» tekijä oli.

Ja sitten aivan yhtäkkiä uusi huoli alkoi hänen mieltään painostaa. Tuokion mietiskeli hän äänettömänä, otsa syvissä rypyissä. Kääntyi sitten Marietan puoleen.

»Oletteko milloinkaan syönyt päivällistä jonkun kardinaalin seurassa?»

»En, signorino», vastasi eukko alistuvan nöyrästi.

»Minä olen joutunut kovaan pinteeseen.»

Marietta katsahti Peetriin odottaen selitystä.

»Niin, nähkääs, olen matkustanut Lontoosta saakka tänne ottamatta mukaani hienompaa pukua kuin päivällis-takkini.»

»Mikä sellainen on?» kysyi Marietta.

»Yhdentekevää mikä se on — pääasia on, ettei se ole, mitä sen pitäisi olla. Se ei ole mikään juhlapuku.»

»Non é un abito nero», sanoi Marietta pitäen velvollisuutenaan vastata jotakin.

»No —! Ymmärrättekö nyt missä pulassa olen? Osaisitteko te ommella minulle sellaisen?»

»Signorinolleko juhlapuvun? Ettäkö minä? Enpä vainenkaan», pudisteli eukko päätään.

»Sitäpä minäkin ajattelin. Onko kylässä kelvollista räätäliä?»

»Ei ole, signorino.»

»Eikä koko tällä niemimaalla, vaikka etsiskelisit joka kolkasta. Mikä neuvoksi? Mitenkä voin syödä päivällistä kardinaalin seurassa? Uskotteko te, että kardinaali saisi halvauksen, jos herrasmies yksinkertaiseen takkiin puettuna ilmestyisi hänen seuraansa päivällisille?»

»Ettäkö hän saisi halvauksen? Mistä syystä, signorino?» kysäsi Marietta räpäyttäen silmiään.

»Pitelisiköhän kardinaali häntä pahoin? Julistaisiko ehkä kirkonkiroihin?»

»Joutavia, signorino!» Ja eukon koko asento osoitti, että Peetrin pelko oli turha.

»Hyvä», sanoi Peetri. »Te arvelette siis, ettei mikään vaara minua uhkaa. Te neuvotte minua häikäilemättä pukeutumaan päivällis-takkiini ja rohkeasti esiintymään siinä.»

»En ymmärrä teitä signorino», sanoi Marietta.

»Kaiken ymmärtäminen on kaiken anteeksiantamista», sanoi Peetri. »Ja kuitenkaan ei voi tällä tavoin laskea leikkiä englantilaisten palvelijoiden kanssa, vaikka heidän pitäisi ymmärtää pilaa, vai mitä? Joka tapauksessa aijon nyt seurata teidän neuvoanne. Minä pukeudun siis seurustelupukuuni ja esiinnyn siinä oikein yleväryhtisenä — hovimiehen tavalla. Onko tuo puutarhuri — tuo mies nimittäin, joka työskentelee puutarhassa?»

Marietta katsoi sinnepäin, minne Peetri viittasi.

»On, signorino. Sama, joka työskentelee täällä kolme kertaa viikossa.»

»Vai niin, todellako? Hän on aivan merirosvon näköinen.»

»Merirosvonko näköinen? Luigiko merirosvon näköinen?» ihmetteli eukko.

»Onpa kuin onkin», vakuutti hänen isäntänsä. »Hänellä on vihreät housut, punainen vyö ja sininen paita — aito merirosvon puku. Hän on tummaihoinen ja pistävän mustasilmäinen ja tukka on yhtä pikimusta kuin »Roger pirteän». Noista merkeistä tuntee merirosvon, vaikkei hän olekaan varsinaisessa virkapuvussaan. Vai Luigi on hänen nimensä?»

»On, signorino — Luigi Maroni. Kutsumme häntä Gigiksi.»

»Onko Gigi monipuolinen?»

»Monipuolinen?» toisti Marietta ymmärtämättä Peetrin puhetta. Uskalsi sentään selittää oudon sanan omalla tavallaan ja vastasi:

»Ei, signorino. Hän on meidän puolen miehiä.»

Vai niin —! Meidänkö puolen miehiä? Sitä parempi. Silloin hän varmaan osaa Ventirosen linnaan?»

»Tietenkin, signorino», vastasi Marietta nyökäyttäen päätään.

»Ja luuletteko, että hän, vaikkei olekkaan monipuolinen, suostuisi vaihtamaan puutarhuritoimensa sanansaattajantoimeen?»

»Haluaisitteko sanansaattajan, signorino?»

»Haluaisinpa kylläkin — tuollaisen yksityisen viestinviejän. Uskotteko että hänet saisi liikkeelle — että hän lähtisi linnaan kirjettä viemään?»

»Tietysti, signorino. Hänen on pakko totella teidän käskyjänne, signorino», selitti Marietta kohottaen olkapäitään ja säestäen sanojaan vilkkain elein.

»Tehkää siis hyvin ja pyytäkää häntä siistimään pukuaan. Sillä aikaa tekaisen minä kirjeen.»

Kun kirje oli valmis, seisoi merirosvon näköinen Luigi jo odottamassa ja Peetri ojensi kirjeen hänelle selittäen miten hänen tulisi menetellä.

Gigi hymyili aitoitalialaiseen tapaan osoitukseksi, että ymmärsi tehtävänsä — pisti kirjeen hattuunsa ja hatun päähänsä. Sitten lähti hän rivakasti liikkeelle väärään suuntaan: hän ei ohjannut kulkuaan tielle, joka vei kylän kautta, sillan yli, kierrellen kaarrellen Ventirosen puiston veräjille, vaan pujahti suoraan Peetrin omaan työkaluvajaan, matalaan, punatiilikattoiseen rakennukseen, joka sijaitsi vastapäätä Marietan keittiön ovea.

Peetri oli aikeessa huutaa hänet takaisin huomauttaakseen häntä väärästä suunnasta. Mutta sitten muuttikin hän mielensä. Hän päätti hiukan odottaa nähdäksensä mitä miehellä oli tekeillä.

Hän odotti hetkisen ja niin selvisivät hänelle miehen hommat.

Gigi astui tuokion kuluttua vajasta kantaen tikapuita. Ne hän kuletti rannalle ja jätti siihen. Palasi sitten ja nouti täyden sylillisen noin jalan levyisiä ja viiden, kuuden jalan pituisia laudanpätkiä. Sitten ryhtyi hän työhön: nosti tikapuut pystyyn ja laski ne virran yli poikkipäin niin, että toinen pää lepäsi omalla rannalla, toinen painui vastakkaista rantaa vastaan. Lopuksi asetti hän pitkittäin laudanpätkän läheisimmille välipuille ja kulki niin pitkälle kuin pääsi. Jatkoi sitten sillan rakentamista toisella laudanpätkällä, kolmannella j.n.e., kunnes oli päässyt virran toiselle puolelle Ventirosen alueelle.

Hän oli täten tekaissut sillan — sillan, joka tosin kyllä keskikohdaltaan hieman huojui, mutta oli silti täysin käyttökelpoinen. Hän oli vähentänyt matkan kolmella engl. peninkulmalla, jotka hänen olisi täytynyt astua, jos hän olisi kulkenut edestakaisin maantietä pitkin.

Peetri katseli ja ihmetteli.

»Ja minä kun kysyin oliko hän monipuolinen!» sopersi Peetri. »Italialainen kyllä ymmärtää, että »hullu paljon työtä tekee, viisas tulee vähemmälläkin toimeen.» Onhan vähän niinkuin omankäden oikeutta tunkeutua tällä tavoin toisen alueelle — mutta painakaamme kuitenkin tämä sukkela temppu mieleemme.»

Hän veti taskustaan herttuattaren kirjeen, luki sen uudelleen ja painoi sen sitten kasvojaan vasten saadakseen nauttia sen tuoksusta.

»Hyvä jumala, kuinka se tuo mieleen harsokangasta!» huudahti Peetri.
»Torstaina — torstaina —! Oi jospa saisin elää torstaihin!»

XVII.

Mutta Peetrin ei tarvinnutkaan odottaa torstaihin asti — onnenoikku johdatti herttuattaren hänen tielleen jo samana iltapäivänä.

Onhan yleiseen tunnettua, miten rajuilma äkkiä yllättää, miten aavistamatta myrsky puhkeaa ilmoille tässä järvien ja tunturien maassa.

Kello oli noin kolmen tienoissa ja Peetri istui puutarhassaan lukemassa. Aurinko heloitti täydeltä terältään — koko luonto paistatti päivää.

Mutta äkkiä tuntui siltä kuin olisi luonnossa tapahtumassa muutos. Aurinko ei paistanut yhtä kirkkaasti, varjot kävivät epäselviksi, vähemmän jyrkiksi. Tämä oli tuskin havaittavissa, täytyi katsella uudestaan tullaksensa vakuutetuksi, ettei kaikki ollut vain mielikuvitusta. Hieno harso tuntui verhoavan aurinkoa ja hienosti himmentävän sitä, kuitenkaan sitä samentamatta. Vaikka kuinka olisi tarkastanut taivasta, ei olisi voinut huomata pienintäkään pilvenhattaraa.

Ilma, joka koko päivän oli ollut helteinen, mutta silti kevyt ja virkistävä ja täynnä happea — muuttui yhtäkkiä sameaksi ja tukahuttavan painostavaksi, siinä ei ollut jälkeäkään sen tavallisesta eloisuudesta ja se näytti ikäänkuin raskaana taakkana painostavan maata. Kaiken yli laskeutui outo hiljaisuus — äänet, joita luonnon helmassa kuulee, vaikenivat hetkessä: sirkka ei sirittänyt, lintu ei liverrellyt, lehti ei liikahtanut, koko maa ikäänkuin pidätti henkeään. Virran vaahtoavat vedet, ne tosin yhä kohisivat, mutta tämä vain selvemmin esiintoi ja enensi tuota ääretöntä hiljaisuutta.

Vieläkään ei saattanut huomata pilvenhattaraa taivaalla — vielä kesti tuokion… Ja sitten äkkiä ikäänkuin taikaiskusta olivat Monte Sfioriton lumihuiput kokonaan pilviin peittyneet.

Ja pilvet levisivät hämmästyttävän nopeasti — levisivät ja laskeusivat, pimittivät auringon, verhosivat vaippaansa Gnisin vyötäisiä myöten, kiertelivät, kaartelivat savupyörteiden lailla Cornobastonen huippuja, muuttivat järven safiirisinen teräksen harmaaksi, käärivät koko laakson salaperäiseen hämäryyteen ja tenhoisaan, kalpeaan valonhohteeseen. Keskitaivas näytti äärettömältä lyijynkarvaiselta, untuvanpehmoiselta kunniakatokselta; sen lännenpuolista reunaa koristivat tulipunaiset ripset, joiden alle kirkas taivaanranta loi keltaista metalliloistetta — himmeätä vaskihohdetta.

Samassa kuului etäisyydestä ukkosen kumeata jyrinää; äkkiä paisui se äkäiseksi paukkinaksi aivankuin olisi ensi jyrähdys ollut vain uhkaus, joka oli jäänyt huomioonottamatta. Tuli sitten vinha, tuima tuulenpuuska — se tuoksui metsältä, josta se oli tullutkin — ja tempaisi mukaansa kaikki, mikä sen tielle sattui: pölyn, kellastuneet lehvät, kukkien maahan varisseet terälehdet. Se sai puut tuskaisesti vääntelehtimään kuin olisivat ne olleet jättiläisiä, jotka kamppailivat näkymättömiä vihollisia vastaan. Se sai hennot ruohonvarret vavahtelemaan ja virran teräskalvon värähtelemään. Tuokion perästä tipahteli kaksi, kolme suurta vesipisaraa — sitten tuli vedenpaisumus.

Peetri kapusi tähystystorniinsa — se oli pieni, neliskulmainen, katolla sijaitseva tornikammio — tarkkailemaan ja ihailemaan rajuilmaa. Kyllä sitä kelpasikin katsella ja kuunnella! Se oli suurenmoinen ja riehui ja raivosi kuin vihan vimmoissaan. Sellaista vesitulvaa ei Peetri muistanut eläissään nähneensä. Järvi, lännenpuoliset huvilat ja viinitarhat olivat kuin poispyyhkäistyt äärettömien vesimuurien peittoon. Hän tuskin saattoi erottaa Ventirosen lähimpiä istutuksia ja oman puutarhansa äärimmäisiä perukoita — ne olivat kuin sumuun verhottuja. Suuret vesipisarat sinkoilivat virtaan kuin tykinkuulat ja ponnahtivat sitten räiskyen ilmaan monin kerroin suurempina. Ja tiilinen katos hänen päänsä yläpuolella narskui ja ratisi kuin lukemattomat rautakenkäpeikot olisivat siellä karkeloineet. Ukkonen jyski ja jyrisi, paukkui ja pamahteli sellaisella voimalla, että olisi luullut suurten rakennusten romahtaen syöksyvän maahan. Häikäisevän kirkkaat salamat viilsivät ristiin rastiin synkeän mustaa taivaankantta. Tuuli vinkui ja vonkui, ulvoi ja uhkasi — ja pieni tornikammio, jossa Peetri seisoi, tärisi ja tutisi tuulen iskiessä siihen. Tuulenhenki täytti sen jäytävällä koleudellaan ja tuoksullaan. Totisesti oli tämä ylen suurenmoista ja juhlallista.

Hänen puutarhansa käytävät lorisivat liejuisina puroina ja pensaikon toisella puolella oleva maantie juoksi matalana, vuolaana virtana… Siinä samassa äkkäsi Peetri keskellä tuota virtaa jotakin, joka sai hänen sydämensä rajusti sykkimään.

Kolme sateesta likomärkää olentoa liikkui miltei juoksujalassa maantiellä — herttuatar di Santangiolo, Emilia Manfredi ja muuan pappi.

Tuossa tuokiossa oli Peetri avopäin veräjänsä luona.

»Astukaa sisään — tehkää hyvin!» huudahti hän.

»Me olemme läpimärät — me tuomme vedenpaisumuksen taloonne», huudahti herttuatar Peetrin viedessä heitä arkihuoneeseen.

Heistä virtasi tulvanaan vettä ja he olivat polviin saakka ryvettyneet.

»Hyvä isä! Kuinka taivaan tähden lähditte kävelylle tällaisessa rankkasateessa?» ihmetteli Peetri aivan typertyneenä.

Herttuatar hymyili hieman hämillään.

»Ei kukaan sanonut meille, että sade oli tulossa ja niin läksimme pitkälle kävelylle — huviksemme.»

»Te olette varmaankin aivan läpimärät — ja viluissanne», sanoi Peetri katsahtaen toisesta vieraasta toiseen.

»Niin kyllä me olemme puolikuolleita vilusta», myönsi herttuatar.

»Enkä minä voi tarjota teille edes takkavalkeatakaan — täällä ei ole minkäänlaisia tulisijoja», valitteli Peetri osoittaen kädellään vetoista kylmänkoleata huonetta.

»Mutta eikö teillä ole keittiötä?» kysäsi herttuatar ja hänen huolestuneilla kasvoillaan välähti jo pieni veitikka.

»Pääni taitaa olla aivan pyörällä Tietysti minulla on keittiö. Minäpä käsken Marietan panna tulta pesään.»

Kumarrettuaan vierailleen poistui hän huoneesta ja läksi Mariettaa hakemaan. Hän tapasi eukon tämän omassa pienessä kammiossa. Marietta oli polvillaan lattialla ja luki innokkaasti rukouksiaan hypistellen rukousnauhaansa, nähtävästi mielettömän kauhun vallassa. Pelkäänpä, että Peetri jotenkin kiivaasti keskeytti eukon uskonnolliset hartaudenharjoitukset.

»Olkaa hyvä ja pankaa aika valkea keittiön pesään — ja oikein nopsasti.»

Ja hän palasi vieraittensa luokse.

»Tehkää hyvin ja tulkaa tätä tietä», virkkoi hän kohteliaasti.

Hetken kuluttua räiskyi jo keittiön pesässä kunnon pystyvalkea pölkyistä ja kuusenkävyistä. Marietta niiasi syvään herttuattarelle, vieläkin syvemmin papille — Peetrin mielestä hän miltei polvistui kirkonmiehen eteen tämän tehdessä pikaisen kädenliikkeen eukon pään yli — ehkä ristinmerkin.

Pappi oli pieni, valkohapsinen, kaikesta päättäen vaatimaton kirkon palvelija, hänen kasvonsa olivat erittäin viisaat, veitikkamaiset ja ystävälliset; hänen kauhtanansa oli tavattoman kulunut. Varmaankin herttuattaren kappalainen, ajatteli Peetri. Mitenkä hänen mieleensä olisi voinut juolahtaakaan, että tämä mies oli kardinaali Udeschini? Saattaako mitenkään ajatella, että kardinaalit käyttävät kuluneita kauhtanoita ja näyttävät vaatimattomilta ja veitikkamaisilta? Käyskentelevätkö he maanteillä sateessa nuorten naisten ja tyttösten seurassa? Ja olisikohan ennen vanhaan voinut ajatellakaan heitä pienikasvuisiksi? Tosin oli hänen kuluneessa kauhtanassaan punaiset napit ja kupeilla oli punainen silkkivyö ja nimettömässä sormessa säihkyi himmeään kultaan juotettu suuri ametisti. Mutta Peetri ei ollut kylliksi perehtynyt kanoonisiin tapoihin ymmärtääkseen näiden merkityksen.

Herttuatar puolestaan ei voinut aavistaa, että Peetri kaipasi selityksiä. Muodon vuoksi virkkoi hän: »sallikaa minun esittää teidät»; ja papin puoleen kääntyen: »kas tässä on herra Marchdale, josta ennen olen puhunut.»

Valkohapsinen vanhus hymyili herttaisesti Peetrille ja ojensi hänelle hienon, tuntehikkaan, vanhan kätensä.

»È cattivo vento che non è huono per qualcuno — debbo a questa burrasca la pregustazione d'un piacere», sanoi hän hieman jäykän kohteliaasti, mutta samalla herttaisen ystävällisesti, ja hänen ijälleen ja säädylleen ominaisella tavalla.

Tietämättä varsinaista syytä kumarsi Peetri aivan vaistomaisesti erittäin kohteliaasti, paljoa kohteliaammin kuin mitä hänen ikäisensä ja säätyisensä mies tavallisesti kumartaa ja sopersi: »Grand' onore.»

Marietta asetti sitten muutaman tuolin lieden ääreen ja alkoi isäntänsä pyynnöstä valmistaa teetä.

»Ehkäpä ensin ottaisitte pienen konjakkiryypyn», esitti Peetri. »Kuivia vaatteita en valitettavasti voi teille tarjota, mutta eiköhän pieni annos alkohoolia korvaisi niitä?»

Pappi-vanhus naurahti ja laski kätensä Emilian olkapäälle.

»Te olette vapauttanut tämän nuoren neitosen nöyryyttävästä tunnustuksesta. Hän oli paraikaa kokoamassa rohkeuttansa uskaltaaksensa pyytää teiltä juuri sitä.»

»Enpä suinkaan», väitti Emilia, syvä italialainen sävy äänessä ja kovin totisen näköisenä.

Mutta Peetri käväsi noutamassa karahvin ja täytti jokaiselle lasin.

»Terveydeksenne! Toivonpa, ettette varsin pahasti ole kylmettyneet.»

»Oi, meillä on jo aivan lämmin», sanoi herttuatar. »Olemme kuin Noakin arkissa Araratin vuorella.»

»On meitä oikein runsaalla kädellä kasteltu — ehkäpä siitä vielä kasvamme. Ettepä te, Emilia, enkä minäkään sitä suinkaan surisi», arveli pappi.

Herttuattaren poskille oli noussut heleä puna ja hänen silmänsä olivat tavattoman säteilevät. Tukka oli joutunut epäjärjestykseen, valahtanut ohimoille ja aaltoili otsalla vapaina, viehkeinä kiharoina. Keittiössä oli hämärä, sitä valaisi vain takkavalkean hohde, joka kummasti kisaili katossa ja seinämillä saaden Marietan kuparikannut ja -kasarit välkkymään. Sade yhä rajusti räiskyi, tuuli vinkui savutorvessa, salamat välähtelivät ja ukkonen jyrisi. Peetri katsahti herttuattareen — ja siunasi sielussaan rajuilmaa. Siinä istui hänen herttuattarensa läpimärkänä, aivan kuin kotonaan, hänen keittiössään, hänen takkavalkeansa ääressä, heloittavin poskin, säteilevin silmin ja tukka ihastuttavassa epäjärjestyksessä — mikä ihmeitten ihme! Ja sanomaton ihastus veti hänen sydämensä ikäänkuin sykkyrälle. Ja tuo tuoksu, hieno, salaperäinen, tenhoisa tuoksu, joka huokui herttuattaren olennosta, ei suinkaan ollut omiaan Peetrin liikutusta laimentamaan.

»Pahastuisitteko te», — ja herttuatar heitti vallattoman silmäyksen Peetriin — »jos ottaisin hatun päästäni, sillä se on oikea vesisäiliö ja siitä tipahtelee koko ajan vettä niskaani.»

Herttuatar riisui hatun päästään — sepä lennätti Peetrin aivan onnen kukkuloille.

»Oi, tehkää hyvin —», vastasi hän innoissaan.

»Ota sinäkin, Emilia kulta, hattu päästäsi», kääntyi herttuatar nuoren tytön puoleen.

»Ihailkaa miehen älykkäisyyttä», sanoi pappi. »Minä jo pyyhkäisin sen päästäni tullessani sisään.»

»Sallikaa minun ripustaa ne naulaan», pyysi Peetri.

Ihmeellistä oli pidellä hänen hattuaan kädessään — se oli melkein samaa kuin kosketella häntä itseään. Salaa siveli hän sillä poskeaan, ennenkuin ripusti päähineen naulaan. Ja hieno tuoksu, joka vastauksena hänen hyväilyynsä lehahti häntä vastaan, ei suinkaan ollut omiansa tyynnyttämään hänen tunteittensa kuohua.

Marietta asetti pöydälle teevehkeet, kauniit siniset, kiinalaiset kupit, tulen hohteessa kimaltelevat hopeat, valmiiksi laitettuja voileipiä, paahdettua leipää ja leivoksia.

»Rohkenisinko pyytää teitä olemaan niin ystävällinen, että kaataisitte teetä kuppeihin?» kysäsi Peetri herttuattarelta.

Herttuatar toimi sitten emäntänä. Kaatoi teetä kuppeihin ja Peetri seisoi vieressä ja vastaanotti kupit hänen kädestään ja tarjosi vieraille. Nuoren miehen sydän sykki melkein kuuluvasti. Kerran herttuattaren sormenpäät sipaisivat hänen kättään — miltähän mahtoi tuntua? Tuo lumoava tuoksu yhä kiiri ilmassa ja huumasi hänet kokonaan. Hänestä tuntui kuin olisi hiljainen, tenhoisa ääni kuiskannut hänen korvaansa ihmeellisiä salaisuuksia.

»Miksikähän me italialaiset niin harvoin juomme teetä», ihmetteli pappi-vanhus. »Joka kerta teetä juodessani, päätän nauttia sitä useammin. Muistan, miten lasna ollessani äidit käyttivät sitä lääkkeenä; sitä oli vain apteekista saatavissa.»

»Se on nykyään jo käytännössä Roomassa — valkoisten joukossa», sanoi herttuatar.

»Valkoistenko joukossa?» huudahti kardinaali teeskennellen kauhua. »Sitä sinun ei olisi pitänyt kertoa, ennenkuin olen saanut teeni juoduksi. Nytpä minusta tuntuu kuin minäkin noudattaisin vastustajiemme kevytmielistä elintapaa.

»Päinvastoin tämä tieto kai maustaa teesi», naurahti herttuatar. »Emmekä me saa syytää kaikkia vastoinkäymisiämme vastustajiemme niskoille — moni heistä ei ole niinkään valkoinen kuin miksi hänet leimataan. Se joukko olisi suureksi osaksi siivoa väkeä — jolleivät olisi niin läpeensä arki ihmisiä.»

»Jos tuolla tavalla puolustat valkoisia, kun minä kerran tulen paaviksi, niin julistan sinut kirkon kiroihin», uhkasi pappi. »Sitä ennen voit kertoa minulle mitä sinulla on mustia vastaan?»

»Mustat ovat, lukuunottamatta muutamia poikkeuksia mustempia kuin miksi heidät kuvataan: mutta hekin olisivat tavallaan siivoa väkeä — jolleivät olisi niin kovin kunnianarvoisia. Siksi Rooma onkin aivan mahdoton olinsijaksi sille, joka rakastaa ihmisten seuraa. Valkoisten seurassa on kovin arkipäiväistä — mustien joukossa taasen kuolettavan ikävää.»

»Omituista on», virkkoi pappi, »että kummankin puolueen päämies kantaa vastustajansa värejä. Meidän päämiehemme käy valkoisissa — kun taas heidän ajelee joka päivä katuloilla mustissa.»

Tämän tuttavallisen puhelun aikana sai Peetri mielin määrin ihailla herttuatarta.

»Kenties ette vielä ole siinä ijässä, että ymmärrätte panna arvoa nuuskalle?» puheli pappi ottaessaan esille hienon, hopeisen nuuskarasian. Hän avasi kannen ja tarjosi Peetrille.

»Päinvastoin — kiitän nöyrimmästi», vastasi Peetri ja nuuskasi kuin vanha tottunut ainakin.

»Miten ihmeessä osaatte nuuskata aivastelematta?» huudahti herttuatar hämmästyneenä.

»Kauan aikaa sitten työskentelin diplomaattisella uralla ja silloin oli tämäkin taito omattava.»

Emilia Manfredi katsahti Peetriin suurin, hämmästynein silmin ja huudahti:

»Miten kummallista!»

»Eipä puoleksikaan niin kummallista, kultaseni, kuin jos se todellakin olisi totta», selitti herttuatar.

»Oh? Eikö se ole totta?» sopersi Emilia pettymyksen pimentäessä hänen katseensa.

Sillä välin tarkasteli Peetri papin kädessä olevaa nuuskarasiaa, ihaili sen siroja lehti- ja kukkakoristeita sekä kanteen kaiverrettua vaakunaa. Jospa hän olisi voinut arvata, minkä osan hän oli näytellyt nuuskarasian hankkimisjutussa — taikka mitä osaa se vielä tulisi näyttelemään hänen elämässään! Arvoisa lukija, paina vieläkin kerran mieleesi nämä ennustuksen sanat!

»Luulen, että rajuilma kohta on ohi», sanoi pappi.

»Sen pahempi», ajatteli Peetri.

Sadekuuro ja myrsky olivat todellakin miltei ohi, ukkonen jyrähteli vain etäisyydessä ja taivas oli alkanut kirkastua.

»Vielä on meillä pulmallinen asia ratkaistavana. Mitenkä pääsemme
Ventiroseen? Tiet ovat kovin kuraisia — vajoisimme aivan liejuun?»

»Jospa tahtoisitte olla niin erinomaisen hyvä —», alkoi Peetri.

»Ja mitä sitten —?» kysäsi herttuatar.

»Ja sallia minun käydä linnassa hankkimassa teille vaunut.»

»Sitä minä en suinkaan salli», vastasi herttuatar ankarasti. »Eikö täällä ole ketään muuta viestin viejää?»

»En mielelläni lähetä Mariettaa ja muita ei ole talossa. Mutta vakuutan teille, että minusta olisi erittäin hauskaa itse käydä linnassa.»

Herttuatar pudisteli päätään ja hymyili Peetrille leikillisen säälivästi.

»Todellako? Säälin teitä! Siitä hauskuudesta täytyy teidän valitettavasti luopua. Ei saa vaatia liikoja tässä murheen laaksossa.»

»No, hyvä», sanoi Peetri, »tiedänpä toisenkin keinon. Voisittekohan kulkea kapeata porrassiltaa pitkin?»

»Mitenkä?» — kysäsi herttuatar.

»Virran yli johtavan porrassillan voisin ehkä tekaista.»

»Luulen, että on lakannut satamasta», arveli pappi tähystellen ikkunaan päin.

Peetri nousi paikaltaan, poistui ovelle, avasi sen ja kurkisti ulos.

»Tosiaankin —! On lakannut satamasta», sanoi hän koettaen salata apeata mieltään.

Myrskypilvet repesivät ja hävisivät aivan yhtä nopeasti kuin olivat syntyneetkin. Pohjoinen taivas oli kirkas ja pilvetön — siinsi säihkyvän sinisenä seinämänä. Tumma pilvenpeite painui etelään päin. Äkkiä aurinko puhkaisi pilvet, loi ensin Monte Sfioriton lumenpeitteiset huiput kultaan, antoi sitten sädevirtojensa silmänräpäyksessä tulvia yli koko maiseman ja vuodattaa yltympäri tenhoisaa, kellertävää hohdetta moniväristen usvapyörteitten kohotessa — miltei päärlypylväitten kaltaisina — sitä kohti. Ja kaikki märät pinnat, lehvät, nurmikot, puunrungot, talojen katot ja Gnisin karut kalliot säihkyivät puhtaassa kullassa.

Raikas ilma puhalsi keittiöön ja täytti sen märän maan omituisen kirpeällä tuoksulla. Pappi, herttuatar ja Emilia asettuivat myöskin avonaiselle ovelle.

»Voi, miten surkean näköinen puutarhanne on!» huudahti herttuatar.

Ja kovin kourin oli rajuilma todellakin pidellyt puutarhaa. Kukat oli se luhistanut maahan — ne viruivat siinä liejussa, nurmikoille oli se viskellyt huiskin haiskin lehviä ja muutamista puista riistänyt oksiakin. Jokaista ruusupensasta ympäröivät vaaleanpunaiset ruusulehtinietokset. Ja käytävillä oli lukemattomia lätäkköjä, jotka päivänpaisteessa loistivat kuin tulessa.

»Puutarhuri voi tuon kaiken järjestää entiselleen», virkkoi Peetri huomatessaan kuinka verrattain pienen verotuksen rajuilma oli häneltä vaatinut korvaukseksi suomastaan mielihyvästä.

»Meidän hattu-poloisemme, miltä ne näyttävätkään!» valitteli herttuatar tarkastaessaan koristehienouksia, jotka sade kokonaan oli pilannut. Pelkään pahoin, ettei mikään puutarhuri voi saada näitä entiselleen.»

»Näyttää hyvin epäkohteliaalta, mutta minun on kai nyt mentävä siltaa rakentamaan», sanoi Peetri.

»Ja hän viskasi tikapuut virran poikki ja asetti laudanpätkät samalla tavalla kuin oli nähnyt Gigin tekevän edellisenä päivänä.

»Miten sukkelaa — ja yksinkertaista niinkuin kaikki nerokkaat keksinnöt!» naurahti herttuatar.

Peetri viittasi kädellään aivan kuin olisi tahtonut vaatimattomasti kieltäytyä ottamasta vastaan kiitosta, mutta kuitenkin, häpeä tunnustaa, omisti hän itselleen kunnian keksinnöstä.

»Tässäpä vaaditaan uskallusta», ajatteli herttuatar katsellessaan kapeata porrassiltaa ja hyrskivää, vihreätä vettä.

Ja tarttuen hameensa helmoihin astui hän rohkeasti »sillalle» suoriutuen vaikeasta tehtävästä ilman pienintäkään seikkailua. Pappi ja Emilia tarttuivat myöskin »hameisiinsa» ja seurasivat häntä.

Päästyään toiselle rannalle pysähtyi herttuatar ja katsahti hymyillen
Peetriin.

»Koska olette näin tehokkaalla tavalla vähentänyt asuntojemme keskinäistä välimatkaa, toivon että itsekin käytätte siltaa hyväksenne milloin vain sopiva tilaisuus tarjoutuu, esimerkiksi torstaina.»

»Kiitän nöyrimmästi», sanoi Peetri.

»Onhan mahdollista, että me kaikki vielä kuolemme veden tulvan aiheuttamasta vilustuksesta», jatkoi herttuatar. »Ehkä osoittaisi se naapurimme puolelta ystävällisyyttä, jos hän huomenna kävisi vointiamme kysymässä. Tulkaa kello neljä ja jos vielä olemme elävien joukossa, saatte taasen hyppysellisen nuuskaa», sanoi hän naurahtaen.

»Minä jumaloin teitä», ajatteli Peetri. Mutta ääneen vastasi hän:
»Tulen suurimmalla mielihyvällä.»

* * * * *

Samana iltapäivänä päivällistä syödessään sanoi hän Marietalle: »kerronpa teille, että silta on rakennettu Acon yli. Lombardia on nyt kadottanut yhden vertauskuvistaan. Mutta miksi — suonette anteeksi kysymykseni tutunomaisen sävyn — miksi käyttää herttuattaren kappalainen punaisia sukkia?»

»Herttuattaren kappalainen —?» toisti Marietta rypistäen otsaansa.

»Niin — herttuatar di Santangiolon kappalainen. Hänellä oli punaiset sukat ja hopeasolkiset jalkineet.

Onko se teistä oikein sopivaa — eikö se kirkon palvelijalle ole hiukan kevytmielistä?»

»Kuka —? Ketä te tarkoitatte —?» kysäsi Marietta.

»Tarkoitan tietenkin herttuattaren kappalaista, joka kävi täällä iltapäivällä.»

»Herttuattaren kappalaista?» ihmetteli eukko. »Onko hän tänään käynyt täällä? Ei, ei hän ole käynyt tänään meillä. Mutta hänen korkea-arvoisuutensa ruhtinaskardinaali Udeschini kävi täällä tänään iltapäivällä.»

»Mitä te sanotte?» huudahti Peetri.

»Niin», pääsi Marietalta.

»Oliko tuo kardinaali Udeschini — tuo pieni, hyväntahtoisen ja herttaisen näköinen vanhus?»

»Oli kuin olikin — herttuattaren setä», selitti Marietta.

»Auta armias!» huoahti Peetri. »Minä laskin leikkiä hänen kanssaan hyvän toverin lailla!»

»Niin», sanoi Marietta.

»Älkää turhia höpiskö», itsehän te keittiössänne kestitsitte häntä teellä», sanoi Peetri.

»Kuinka?» kysyi Marietta.

»Ehkäpä kaikki oli parahiksi. En tiedä olisinko käyttäytynyt ihmisiksi, jos olisin tiennyt kuka hän oli», ajatteli hän sitten.

»Kardinaalin tulo esti salaman iskemästä taloomme», ilmoitti Marietta.

»Vai todellako?» huudahti Peetri.

»Aivan niin, signorino. Salama ei milloinkaan iske taloon, jossa vierailee hänen ylhäisyytensä ruhtinaskardinaali.»

»Ymmärrän — ei se uskaltaisi. Mutta iskiköhän se joka taloon, missä kardinaali ei vieraillut?»

»En usko sitä, signorino. Ma non fa niente. Rajuilma oli kamala — aivan kauhea. Salama oli juuri iskemäisillään meidän taloomme, kun hänen ylhäisyytensä kardinaali astui sisään.»

»Hm», sanoi Peetri. »Silloin on sekä teillä että minulla syytä uskoa, että kaitselmus hänet meille lähetti.»

XVIII.

»Minun kellossani on jokin vika», sanoi Peetri seuraavana päivänä.

Ja tosiaankin liikkuivat kellon osoittimet kovin hitaasti, oikein kiusallisen hitaasti.

»Ihme ja kumma, ettei siitä olisi mitään hyötyä, vaikka niitä siirtäisi eteenpäinkin», ajatteli hän.

Hän tarkasteli niitä ja pakoitti itsensä sitten odottamaan kotvan aikaa, ennenkuin uudelleen ryhtyi niiden tutkimiseen, ja tuo lyhyt väliaika tuntui hänestä ijäisyydeltä. Kärsimättömänä kuljeskeli hän edestakaisin tuprutellen mauttomia haikuja. Pysähtyi sitten hämmästyneenä eikä ollut uskoa silmiään kun osoittimet pilkallisen kohteliaasti — niin hän ainakin kuvitteli — todistivat, että hänen ijäisyytensä olikin vain neljännestunti.

»Ja minä olen Kantin uskollisena oppilaana pilkannut ajan ulkokohtaista todellisuutta. Oi sinä hitaasti kuluva aika, sinä kurja kuhnustelija!» huudahti hän puiden nyrkkiä avaruudelle, ajan viattomalle puolisolle.

»Eihän pikku osoitin milloinkaan pääse neljän kohdalle», valitti Peetri epätoivoisena tarkastaessaan uudelleen kelloaan. Se oli vasta puoli neljä. Hän virnisteli vihoissaan valkoiselle, sileälle kellotaululle ja lauhduttaakseen mieltään sätti sitä pahanpäiväisesti. »Sinä olet sydämetön, sinä olet tunteeton — sinussa on vain hitaasti ja säännöllisesti pyöriviä rattaita ja vietereitä. Sinä olet yhtä epäinhimillinen kuin ranskalainen virkamies. Oletko sinä miehen kunnon toveri, miehen, joka on menehtymäisillään kärsimättömyyteensä?» Hän asetti kellonsa puutarhapöydälle ja kesti lujana nuo viimeiset, loppumattomat minuutit. Kello neljännestä vailla neljä kulki hän virran poikki. »Jos tulen liian varhain, niin sille ei mahda mitään», arveli hän ja valitsi niin kahdesta pahasta vähemmän pahan uhmaten kaitselmusta.

Hän astui virran poikki ja seisoi nyt ensi kerran Ventirosen alueella — seisoi samalla paikalla, mistä hän niin monesti oli puhellut yli vaahtoavan virran. Hän katseli taloansa ja puutarhaansa ja tarkasteli nyt ensi kerran niitä niin sanoakseni herttuattaren näkökannalta. Hänen mielestään ne ikäänkuin kuuluivat menneisyyteen — eilispäivään, joka oli häipynyt etäisyyteen. Aidattu puutarha ja kaksikerroksinen asuinrakennus juovikkaine ikkunakaihtimineen näyttivät hänestä nyt omituisen pieniltä ja vaatimattomilta — jopa mitättömiltäkin. Hän käänsi niille selkänsä — eikä katsonut enää taakseen. Tietysti palaisi hän niitten luokse illemmällä, mutta silloin kaikki olisi toisin. Uusi luku oli silloin liitetty ihmiskunnan historiaan, suuri tapahtuma, tärkeä edistysaskel piirretty sen kirjoihin. Hänet oli ystävänä vastaanotettu Ventirosen linnassa. Hän ei enää ollut vain muukalainen, joka satunnaisen naapuruuden nojalla sai ystävällisen tervehdyksen. »Jää» — joka tosin tavallaan jo oli murtunut, vaikkakin sitä vielä oli olemassa ylen runsaasti — sulaisi kyllä sitten vähitellen. Aikakausi oli kulunut — uusi oli jo koittamassa.

Siis käänsi hän selkänsä Villa Florianolle, nousi reippaan rohkeana avaroita nurmikkorinteitä myöten, huojuvien puitten siimeksessä — siihen suuntaan, johon hän neljä erikoista kertaa oli nähnyt hänen katoavan — kohti linnaa, joka kohosi hänen silmäinsä edessä komeana ja kauniina. Sen rakennustyyli oli omituisen säännötöntä. Vanhimmat osat olivat jylhän keskiaikaisia — järvelle päin viettävä linnoitus raskaine, ympyriäisine torneineen, joissa ammotti ampuma-aukkoja — harmaine muureineen, joihin ajan hammas oli iskenyt merkkinsä, myrskyt ja sateet painaneet leimansa. Ja siellä täällä näki vihertävää sammalta ja metsistyneitä, kiemurtelevia köynnöskasveja. Muutamat osat olivat suorakulmaisia, punakipsisiä, kirjokoristeisia ja ikkunoitten välisissä pinnoissa oli omituisia, vertauskuvallisia vaalenneita seinämaalauksia. Lisärakennukset olivat aivan uudenaikaista tyyliä — lukemattomine kummanoutoine veistokoristeineen, torninhuippuineen, pikku torneineen ja korkokuvineen — hohtavaa marmoria — kaikki ihmeellisen kevyttä, iloista ja kodikasta. Peetrin mielestä näytti tämä erinomaisen kauniilta Italian kirkkaassa ilmassa, Italian sinitaivasta vasten.

»Tämä talo sopii hänelle yhtä hyvin kuin kaunis, siro puku. Siinä on aivan erikoisen personallinen leima.»

Peetrin hiljalleen lähestyessä linnaa soi herttuattaren ääni lakkaamatta hänen korvissaan, hänen sanansa ja lauselmansa muistuivat yhä uudelleen hänen mieleensä.

Suuren, avaran marmoriterassin toinen kolkka oli järjestetty ulkoilma-huoneeksi. Valkoinen telttakangas oli pingoitettu suojakatokseksi; lämminväriset matot peittivät kivilaattoja; pientä pöytää, jossa oli kirjoja y.m. tavaroita, ympäröivät mukavat korituolit värikkäine tyynyineen.

Herttuatar nousi ja tuli hymyillen häntä vastaan.

Hän ojensi Peetrille kätensä — ensi kerran. Se oli lämmin — sähköisen lämmin, pehmeä — naisellisen pehmeä, kiinteä ja eloisa — todisti vilkkautta ja temperamenttia. Peetri olisi mielellään kumartunut sen yli ja painanut siihen huulensa. Hän olisi melkein saattanut tehdä sen loukkaamatta italialaista seurustelutapaa. Mutta tietysti hän vain yksinkertaisesti kumarsi ja päästi sen sitten.

»Mi trova abbandonata», sanoi herttuatar ja vei vieraansa terassin päähän. Hänen äänensä oli ihmeellisen soinnukas, hänen puhuessaan italiankieltä. Hän venytteli ääntiöitä ja lausui kerakkeet huolimattoman epäselvästi italialaisten naisten tapaan, jotka siten saivat puheeseensa sametinpehmeän sävyn. Hän ei kuitenkaan ollut italialainen, ei, kaikeksi onneksi oli hän englantilainen ja tämä seikka vain lisäsi hänen sulojaan. »Setäni ja veljentyttäreni ovat menneet kylään. Odotan heitä kotiin tässä tuokiossa — toivottavasti ei teidän siis kauan tarvitse kaivata nuuskaanne.»

Hänen veitikkamainen hymynsä kohtasi Peetrin silmiä kuin pieni valonvälähdys. Pyytäen kohteliaasti Peetriä istumaan, asettui hän itse entiselle paikalleen korituoliinsa ja nojasi päänsä vaaleanpunaista silkkityynyä vasten. Noudattaen herttuattaren ystävällistä kutsua istahti Peetri vastapäätä olevaan korituoliin. Ja epäilemättä rukoili hän mielessään hartaasti, että herttuattaren setä ja veljentytär pysyisivät kylässä koko iltapäivän. Veljentyttärellään tarkoitti herttuatar varmaankin Emiliaa, ajatteli Peetri, ja tämä ystävällinen nimitys miellytti häntä. »Miten kaunis tukka hänellä on!» tuumi Peetri ihaillen noita säihkyvän ruskeita suortuvia, jotka piirtyivät vaaleanpunaista silkkitaustaa vasten.

Mutta ääneen virkkoi hän: »Oi, olen tottunut odottamiseen», ja muisteli mielessään tämän äärettömän pitkän päivän äärettömän pitkää odotusaikaa.

Herttuatar otti pöydältä viuhkan ja levitti sen polvelleen. Leikiten aukoi ja sulki hän sitä hitaasti. Huomatessaan, että Peetri tarkasteli sitä, ojensi hän sen kohteliaasti vieraalleen. (Minä puolestani uskon, että Peetrin silmät olivat kiintyneet käsiin, jotka pitelivät viuhkaa eikä viuhkaan — mutta sehän on pikku asia.)

»Minä sattumalta näin sen pari päivää sitten Roomassa. Se on tietysti vain viime vuosisadan ranskalaisten viuhkain jäljennös, mutta se oli mielestäni soma, ja siksi ostin sen.»

Viuhka oli valkoista silkkiä ja sitä verhosi hieno, kalpeankellertävä harso — kalpean kellertävä kuin kuihtuneet keltaiset ruusut. Pienet, pyöreät lemmenjumalat liitelivät siinä kevyissä pilvenhattaroissa. Varsi oli helmiäistä ja sen yläosaa koristivat moninaiset leikkaukset sekä erikokoiset opaalit, jotka hehkuivat vihertävän punaisina.

»Se on todellakin hyvin kaunis ja erikoinen», myönsi Peetri. »On kuin suuren perhosen siipi, eikö niin? Mutta ettekö pelkää opaaleja?»

»Minäkö pelkäisin opaaleja?» ihmetteli herttuatar. »Minkätähden?»

»Ellei sattumalta ole syntynyt lokakuussa, sanotaan niiden tuottavan onnettomuutta.»

»Minun syntymäpäiväni on kesäkuussa — mutta en mitenkään voi uskoa, että tällaiset somat opaalit tuottavat onnettomuutta», naurahti herttuatar ottaen viuhkan, jonka Peetri hänelle ojensi. Hän siveli sormenpäillään muutamaa suurenlaista opaalia.

»Ettekö ole ollenkaan taikauskoinen?» kysyi Peetri.

»En — toivottavasti en», vastasi herttuatar. Me emme saa olla taikauskoisia — ettekö tiedä sitä?»

»Todellako?» ihmetteli Peetri. »En sitä tiennyt.»

»Taikausko on meillä kiellettyä ylellisyyttä. Mutta te —? Oletteko te taikauskoinen? Pelkäättekö te opaaleja?»

En tiedä uskaltaisinko kantaa tuollaisia kiviä. Missään tapauksessa en katso ylellisyydeksi kaikkea taikauskoa, vaikka mielelläni kyllä tahtoisin päästä omastani. Se on useinkin hyvin painostavaa. Mutta en voi vapautua tuosta päähänpistosta, että ilma on täynnä ilkeitä pikku paholaisia, jotka meitä väijyvät tehdäkseen meille kepposiaan. Emmehän ollenkaan tiedä, minkälaiset olosuhteet heidän työtään edistävät, mutta yleisestihän uskotaan, että annamme heille otollisen tilaisuuden, jos kannamme opaaleja, tai istumme kolmetoista henkeä pöydässä, tai ryhdymme johonkin erikoiseen perjantaina. Tietenkin me tuollaista vältämme.»

Herttuatar katsahti Peetriin epäilevänä ja kysäsi:

»Uskotteko te todella tuohon kaikkeen?»

»Enpä tosiaankaan. Mutta kun pikku lapsena noita juttuja kuulee, niin ne ikäänkuin jäävät vereen. Enhän minä niihin usko, mutta pelkään niitä kuitenkin sen verran, että ne vaikuttavat minuun hieman painostavasti. Kansa esim. uskoo »pahaan silmään». Kuinka voisikaan oleskeltuaan jonkun aikaa Italiassa, jossa kaikilla on lukemattomia taikoja »pahaa silmää» vastaan, olla siihen puolittain uskomatta?»

Herttuatar pudisti päätään naurahtaen.

»Minä olen oleskellut moniaita vuosia Italiassa, enkä kuitenkaan usko siihen edes neljännesosittainkaan.»

»Kadehdin teidän mielenlujuuttanne. Mutta vaikkakin katolilaiset katsovat taikauskoa kielletyksi ylellisyydeksi, on kuitenkin monta hyvää katolilaista, jotka siihen uskovat.»

»Hyviä katolilaisia on kovin harvassa. Tuota sanaa käytetään yleisesti aivan väärässä merkityksessä. Ollaksensa hyvä katolilainen ei suinkaan riitä, että tunnustaa itsensä katolilaiseen kirkkoon kuuluvaksi, käy sunnuntaisin messussa ja on perjantaisin lihaa syömättä. Ollaksensa hyvä katolilainen, täytyy olla pyhimys, ei vähempää — eikä vain muodollinen pyhimys, vaan tosi pyhimys, pyhimys sekä ajatuksissa, tunteissa että puheissa ja töissä. Mikäli on taikauskoinen — sikäli on huono katolilainen. Jos mailma olisi täynnä hyviä katolilaisia, olisi tuhatvuotinen valtakunta maan päällä jo olemassa.»

»Tai yhtä hyvin, jos mailma olisi täynnä hyviä kristityltä — eikö niin?» kysyi Peetri.

»Nuo kaksi käsitettä merkitsevät aivan samaa», vastasi herttuatar lempeän veitikkamainen uhma silmissään.

»Armoa!» huudahti Peetri. »Eikö protestanttikin voi olla hyvä kristitty?»

»Voi kyllä. Protestantti voi tietämättään olla katolilainen», selitti herttuatar.

»Niinkö —?» ihmetteli Peetri.

»Asia on aivan selvä. Ei voi olla kristitty olematta katolilainen. Jos uskoo kristinuskon totuuksia sikäli kuin on ollut tilaisuudessa oppia niitä tuntemaan, ja pyrkii elämään kristillisen siveysopin mukaisesti, on katolilainen, on katolisen kirkon jäsen joko tieten tai tietämättään. Katsokaa, ihmiseltä ei voi ryöstää hänen perintöoikeuttaan.»

»Tuohan kuulostaa sangen vapaamieliseltä ja kuitenkin on katolilaisia yleensä syytetty ahdasmielisyydestä uskonasioissa», arveli Peetri.

»Kuinka voisivat he olla katolilaisia, jos he olisivat ahdasmielisiä. Jos protestantti käyttää järkeään ja on johdonmukainen, ei hän pitkäksi aikaa voi jäädä itsetiedottomaksi katolilaiseksi. Perehdyttyään johdonmukaisesti asioihin, haluaa hän myöskin liittyä kirkon vakinaiseksi jäseneksi. Ajatelkaamme vain Englantia. Kääntyneitten luku kasvaa säännöllisesti vuosittain.

»Mutta englantilaiset pitävät kunnianaan olla epäjohdonmukaisia. Niinpä otaksuttavasti Englannin kansan enemmistö vielä moniaita vuosisatoja tulee vastustamaan kääntymystä — vai mitä arvelette? Nykyään ollaan yleensä kovin välinpitämättömiä uskonasiain suhteen — se kuuluu ajan henkeen — ja katolilaisuus asettaa suuria vaatimuksia. Jo yksin mukavuussyistä pysytään protestantteina.»

»Ja monet englantilaiset myöskin sen vuoksi, että tahtovat purjehtia omassa purressaan — eivätkä halua sekoittua ulkolaisiin publikaaneihin ja syntisiin — eikö niin?» kysyi herttuatar.

»Aivan niin. Olemme saarelaisia ja farisealaismielisiä», sanoi Peetri.

»Mitä välinpitämättömyyteen tulee, johtuu se varmaankin nuoruudesta ja kokemattomuudesta», jatkoi herttuatar hymyillen. »Ei voi joutua läheiseen yhteyteen tosielämän kanssa — murheen, suuren riemun, koettelemuksen, synnin tai ylevän hyveen, kuoleman tai uuden olemuksen syntymisen taikka muitten elämän suurten ihmeellisten ilmiöitten kanssa — ja sittenkin pysyä välinpitämättömänä uskonasiain suhteen. Vai mitä sanotte?»

Joutuessaan tekemiseen elämän suurten, ihmeellisten ilmiöitten kanssa on ihmisellä uskonnolliset hetkensä», myönsi Peetri. »Mutta ne ovat kovin lyhytaikaisia, eikö niin?»

»Niitä voi viljellä — voi elvytellä. Pikku holhokissani Emiliassa opitte tuntemaan hyvän katolilaisen. Hän tahtoo ruveta laupeudensisareksi ja omistaa koko elämänsä köyhille.»

»Niinkö! Sääli tyttöä. Hän on kovin suloinen. En ole milloinkaan nähnyt somempia ruskeita silmiä kuin hänen.»

»Uskonpa, että muutaman vuoden kuluttua nuo suloiset, ruskeat silmät katselevat laupeudensisaren päähineen alta. Eikä tyttö suinkaan ole säälittävä. Nunnat ja laupeudensisaret ovat mielestäni onnellisimpia ihmisiä mailmassa — ja tietysti myöskin papit. Oletteko esimerkiksi tavannut onnellisempaa ihmistä kuin minun setäni.»

»En ainakaan ketään herttaisempaa ja ystävällisempää», sanoi Peetri.
»Hänellä on ihmeellisen miellyttävät vanhat kasvot.»

»Hän onkin ihmeellinen vanhus. Tahtoisin kovin mielelläni pidättää hänet luonani koko loppukesän, vaikkakin hän nyt sanoo pistäytyneensä tänne vain viikoksi. Ollessaan Roomassa tekee hän liian ahkerasti työtä. Olen kuullut kerrottavan, että hän on ainoa kardinaali, joka henkilökohtaisesti pitää huolta nimikirkostaan. Mutta täällä maalla on hän aamusta iltaan ulkosalla Emilian kanssa. Hän on yhtä nuori mieleltään kuin holhokkini. Yhdessä leikkivät he kuten lapset ja heidän elämänriemuaan katsellessani tunnen minä itseni yhtä vanhaksi ja vakaantuneeksi kuin joku herra Kenneth Grahame'n olympialaisista sulottarista.

Peetri naurahti. Seurasi sitten lyhyt vaitiolo, jonka aikana Peetri sattumalta katsahti laaksoon päin.

»Kas vain!» huudahti hän. »Joku on värjännyt vuoren vihreäksi.»
Herttuatar käännähti ja hänkin huudahti hämmästyksestä.

Ihmeellisen valoheijastuksen tai jonkinlaisen sädetaittumuksen vaikutuksesta oli Monte Sfioriton lumipeite muuttunut kirkkaan vihreäksi, aivan kuin olisivat siihen sattuvat säteet kulkeneet smaragdien läpi. Molemmat katselivat ja ihailivat sitä ääneti hetkisen. Näky oli tosiaankin ihana ja samalla yllättävä — päivänpaisteiset nurmikot, upeat puut, sininen tunturijärvi ja kirkkaan vihreät vuorenhuiput olivat hurmaavia.

»Nuo lumihuiput purjehtivat aina väärällä lipulla», sanoi Peetri. Olen nähnyt niiden pöyhkeilevän sateenkaaren kaikissa väreissä, mutta en vielä koskaan valkeissa.»

»Ettehän toki senvuoksi moiti niitä. Viattomiahan ne ovat. Sen vaikuttaa etäisyys, ilma ja aurinko.»

Hän sulki viuhkansa leikiteltyään sen kanssa koko pitkän keskustelun ajan ja asetti sen takaisin pöydälle. Pöydällä olevien kirjojen joukossa — siinä oli enimmäkseen keltakantisia ranskalaisia kirjoja — huomasi Peetri säpsähtäen kullalla kirjaillun harmaakantisen kirjan — tuon kirjan nähdessään säpsähti hän aina — se oli nimittäin »Sanojen mies».

Huomatessaan mihin Peetrin katse kiintyi, virkkoi herttuatar:

»Siinä on ystävänne kirja. Kerroinhan jo teille lukeneeni sen uudelleen.»

»Niin», sanoi Peetri.

»Ja tiedättekö, olen melkein taipuvainen yhtymään teidän ihailevaan arvosteluunne. Se on tavattoman terävästi kirjoitettu ja samalla viehättävä ja ihmeen ihana. Sillä on tosiaankin kauneuden turmiota tuottava tuntu.»

Ja herttuattaren hymyily muistutti Peetrin mieleen, kuka nuo sanat ennen oli lausunut.

»Niinkö», sanoi Peetri.

»Sen kauneus», jatkoi herttuatar miettivän näköisenä, »ei ole ilmeistä — vai miten? Se ei ensi näkemältä pistä silmään. Se piilee teoksen kudoksissa eikä päily sen pinnalla. Täytyy tarkasti katsella tajutakseen sen.»

»Täytyy aina tarkasti katsella tajutakseen kauneutta, joka on katsomisen arvoista», puheli Peetri ylimalkaisesti. Mutta saatuaan näin jalkansa jalustimeen lennätti hänen keppihevosensa hänet mukanaan. »Kauneuden aikaansaamiseen tarvitaan aina kaksi. Katsojan silmä on aivan yhtä välttämätön kuin taiteilijan käsi. Taiteilijalla on tehtävänsä — samoin katsojalla. He ovat työtovereita. Heidän tulee olla yhdenvertaiset, heidän tulee olla toistensa kaltaiset — nimittäin toistensa kaltaiset siinä suhteessa että ovat vastakohtia ja täydentävät toisiaan. Lyhyesti sanoen, on taide vuorovaikutusten tulosta. Kauneus, joka ikäänkuin pakoittautuu meille, väsyttää ajan pitkään ja on laadultaan kovin pintapuolista; se ei ole tosikauneutta — on vain kauneuden varjoa, kauneuden irvikuvaa.»

Herttuattaren silmät hymyilivät ja kasvot hehkuivat vienosti mielenkiintoa ja hyväntahtoisuutta ja ehkäpä hieman muutakin — ehkä päilyi niissä pieni pienoinen erä hillittyä hilpeyttä. Mutta mielenkiinto oli kuitenkin valtavin tekijä.

»Olette oikeassa», myönsi hän hidastellen tuokion vastatessaan. Seurasi sitten omaa ajatusjuoksuaan. »Ja minäkin pidän — samoin kuin te — aivan erityisesti kirjassa esiintyvästä naishenkilöstä — Paulinesta. En voi sanoin kertoa, miten paljon hänestä pidän. Minä — se kuuluu ehkä liioitellulta — minä en ole ennen runouden mailmassa tavannut naista, joka niin suuressa määrässä minua miellyttää — joka aivan erikoisen henkilökohtaisesti minua viehättää. Ihailen hänen älyään — hänen omapäisyyttään — hänen hellyyttään — hänen jalomielisyyttään! Miten ihmeessä on teidän ystävänne voinut luoda sellaisen naisilmiön? Hän on mielestäni yhtä todellinen kuin mikä nainen hyvänsä, jonka seuraelämässä olen tavannut — ja totisesti paljoa todellisempikin kuin ne naiset, joita tunnen — hän on täysin todellinen, hän aivan kuin elää ja liikkuu joukossamme. Ja kuitenkaan en ole tuntenut naista, joka olisi hänen kaltaisensa. Elämä olisi rattoisampaa, jos tuntisi hänen kaltaisiaan naisia. Hän on minusta ihannenaisen perikuva. Tunteekohan ystävänne montakin senkaltaista naista? Silloin on hän tosiaankin onnen suosikki! Vai onko Pauline — vaikkakin tuntuu täysin todelliselta — vain mielikuvituksen luoma?»

»Te kosketatte tuota salaista, haltioivaa alkulähdettä, josta ystäväni on ammentanut innostuksensa. Sillä on oma tarinansa. Feliks Wildmay on aivan arkipäiväinen ihminen. Mitenkä voisi Paulinen kaltainen nainen olla hänen mielikuvituksensa luoma? Pauline on kyllä »silminnähty ilmiö». Jumala hänet loi. Wildmay tekaisi hänestä jäljennöksen. Hän piirsi hänet luonnosta parhaan taitonsa mukaan — hahmoitteli naisen, joka todellakin meidän päivinämme eli ja liikkui tässä matoisessa mailmassa. Mutta, kuten sanottu, se on tarina naisesta, joka…»

»Todellako?» Ja herttuattaren silmät paloivat innostuksesta. »Kertokaa se tarina minulle — kertokaa, kertokaa!» huudahti hän miltei käskevän kiihkeästi.

Ja hänen silmänsä ilmaisivat mitä hartainta odotusta.

»Se tarina ei ole niinkään helposti kerrottavissa. Ei siinä ole mitään kouraan tuntuvaa. Ei siinä ole tapauksia, ei toiminnan kehitystä — se on aivan omakohtainen — pelkkä tunnelmanäytelmä. Pauline oli kyllä »silminnähty ilmiö», mutta ei sen lähemmin tunnettu — olihan vain hämärästi aavistettu. Wildmaylle oli hän vieras — nimetön — suvuton — kansallisuutta vailla, vaikka hän otaksui, kuten kirjassakin kerrotaan, hänen olleen syntyperältään englantilaisen ja naimisissa ranskalaisen kanssa. Hän näki hänet vain kaukaa, viisi kuusi kertaa. Hän näki tuon nuoren naisen pari kertaa muutamassa Pariisin teatterissa ja oopperassa; myöhemmin pari kertaa Lontoossa ja sitten vielä kerran Pariisissa, Boulognen metsässä. Siinä kaikki — — mutta kyllin ystävälleni. Naisen ulkomuoto — hänen kasvonsa, hänen silmänsä, hänen hymynsä, hänen esiintymisensä, hänen tapansa kantaa päätään, hänen eleensä ja liikkeensä, hänen pukunsa — hänen ääntään ei hän ollut koskaan kuullut — niin, hänen pelkkä ulkonainen olemuksensa oli Wildmaylle haltioiva näkemys ja vaikutti häneen valtavammin kuin kaikki muut naiset yhteensä. Hän oli ihmeen ihana, hillityn ja ylhäisen näköinen, mutta hänessä oli vielä äärettömän paljon muutakin puoleensa vetävää. Hänen kasvonsa — koko hänen olemuksensa — olivat ihmeellisen ilmerikkaat. Hänessä hehkui henki — paloi säteilevä, tuoksuava tuli. Muut naiset olivat vain tomua ja tuhkaa, näyttivät elottomilta hänen rinnallaan. Hän oli vietteleväin viehätysten ja lumoavain lupausten ihana yrttitarha. Äly ja oikut, jalous ja hempeys versoivat siinä — niinhän te itse sanoitte. Ja rotu ja hermot. Ja ihannenaisellisuus: kaikki nuo salaperäiset, tenhoisat, hämärät ominaisuudet, jotka erikoisesti naisluonteelle ovat ominaisia ja perusoleellisia — hän oli kauttaaltaan nainen. Wildmay näki sen, tunsi sen. Wildmay ei tuntenut häntä — eikä hänellä ollut minkäänlaisia toiveita milloinkaan saada tutustua häneen — ja kuitenkin tunsi hän hänet paremmin kuin kenenkään muun mailmassa. Hänestä tuli Wildmayn ajatusten aarre, unelmain sankaritar, sanalla sanoen koko hänen elämänsä valtijatar.

Herttuattaren katse oli koko ajan kiihkeänä riippunut kertojassa, mutta kun tämä lopetti puheensa, loi hän katseensa käsiinsä, jotka lepäsivät ristissä hänen helmassaan ja mietiskeli hetken aikaa äänetönnä kuulemiaan. Lopuksi kohotti hän jälleen katseensa ja virkkoi:

»En milloinkaan ole kuullut mitään niin ihmeellistä — niin kumman ihmeellistä — romantillista — mieltäkiinnittävää. Mutta — mutta —.»

Otsa rypyssä empi hän, minkä kysymyksen tekisi.

»Tässä tarinassa vilisee »mutta» sanoja», naurahti Peetri.

Herttuatar sivuutti Peetrin huomautuksen — oli nyt tehnyt valintansa kysymysten joukosta.

»Eikö ystävänne tila ollut kerrassaan sietämätön? Miten saattoi hän pysyä rauhallisena? Eikö hän millään tavalla yrittänyt saada selkoa hänestä — päästä selville hänen nimestään — tulla esitellyksi hänelle? Minäpä hänen sijassaan en olisi suonut itselleni hetkeäkään rauhaa — olisin pannut taivaan ja maan liikkeelle.»

»Mutta mitä hän olisi tehnyt? Sanokaa minulle edes jotakin, johon hän olisi voinut ryhtyä! Yhteiskunnalla ei ole minkäänlaisia toimenpiteitä tuollaisen tapauksen varalle. Se on luonnotonta — mutta totta. Mies näkee naisen — tahtoisi kovin mielellään tutustua häneen — mies on arvossapidetty — nainen niinkutsuttu »lady» — kuuluvat molemmat siis samaan mailmaan. Ja kuitenkaan ei ole olemassa minkäänlaista keinoa, jonka välityksellä mies voisi päästä toiveittensa perille — hänen on mahdoton päästä tuon naisen tuttavuuteen, jollei sattuman oikku heitä hänen tielleen otolliseen aikaan yhteistä tuttavaa välittäjäksi. Mutta mitä Wildmayhin tulee, oli sattuma heittänyt kaikki mahdollisesti yhteiset tuttavat surkuteltavan kauas. Ei ketään ollut saapuvilla, kun ystäväni näki hänet. Ei ketään, joka olisi voinut esittää hänet — ei ketään joka olisi voinut antaa hänelle tietoja. Eihän hänen toki sopinut juosta kaduilla etsimänsä naisen vaunujen perässä — eikä salapoliisin tavoin urkkia hänen jälkiään. Hänen tilansa oli tukalaa tukalampi — mitä hänen oli tekeminen?»

Herttuatar leikki jälleen viuhkansa kanssa.

»Ystävänne tila oli todellakin toivoton», myönsi herttuatar. »Sääli mies raukkaa. Hän oli kai kovin kiusaantunut ja pettynyt.»

»Olipa kylläkin, mies parka», sanoi Peetri. »Hän harmitteli ja riehui ja potki tutkainta vastaan kaikin voimin. Tuon tuostakin, missä milloinkin, näki hän hänet vilahdukselta, sitten hävisi nainen tietymättömiin. Jollakin tavalla täytyi hänen saada purkaa tunteitaan ja niin kirjoitti hän hänestä kirjan. Mielikuvituksensa luomasta kuvasta hahmoitteli hän Paulinen. Siten saattoi hän joka päivä viettää hänen seurassaan ihania hetkiä, elää jonkinlaista yliaistillista yhdyselämää. Hänen ääntään ei hän milloinkaan ollut kuullut — nyt puhui nainen aina hänelle Paulinen huulien kautta. Hän omisti hänet — hän oli hänen ainoansa — hän asui hänen majassaan — hän odotti häntä aina hänen työhuoneessaan. Teistäkin hän tuntuu todelliselta. Ystävästäni oli hän sanomattoman, ihmeellisen todellinen. Hän näki hänet, tunsi hänet, hahmoitteli eläväksi hänen älynsä, sielunsa, ja koko olemuksensa pienimpiä piirteitä myöten — kuvasi äänen sulosoinnut, käden sinertävät suonet, sormukset — turkikset ja pitsit, ilmavan hameen kahinan ja tuoksun. Oli miltei laskenut hänen hiussuortuvansa.

Taasen herttuatar mietiskeli hetkisen, leikki viuhkansa kanssa ja katseli sen opaaleja.

»Minä katselen asiaa naisen näkökannalta», sanoi hän tuokion vaiettuaan. »Hän, tuo nainen on näytellyt sellaista osaa miehen elämässä — eikä hänellä ole ollut siitä aavistustakaan! Todennäköisesti ei hän edes ole aavistanut sen miehen olemassaoloa — sillä onhan sangen mahdollista, ettei hän mainitsemissanne tilaisuuksissa ole ollenkaan huomannut miestä. On ollut tuollaisen romaanin aiheena — eikä ole ollut siitäkään aavistusta. Ehkäpä on lukenutkin tuon romaanin — eikä ole aavistanut, että itse on ollut Paulinen esikuvana. Tai ehkei — ja se olisi vieläkin ihmeellisempää — ehkei ole lukenut romaania, eikä ole kuullut siitä puhuttavankaan. On ollut kauniin kirjan haltioivana aiheena — ja jäänyt tietämättömäksi sen olemassaolosta. Tämä tarina on melkein ihmeellisempi naisen näkökannalta katsottuna kuin miehen. Siinä on jotakin mieltä järkyttävää. Vaikuttaessaan noin valtavasti henkilön kohtaloon, henkilön, josta ei edes ole kuullut puhuttavankaan, joutuu tavallaan tiedottoman edesvastuuntunteen alaiseksi.»

»Mutta miehen kannalta katsottuna on siinä epämääräistä tungettelevaisuutta», sanoi Peetri nauraen. Myönnän, että Wildmay on käyttäytynyt jotenkin omavaltaisesti. Ajatelkaahan, hän on häikäilemättä ottanut ikäänkuin omakseen ventovieraan olennon. Mutta taiteilijat ovat mitä periaatteettomimpia ihmisiä, jotka tässä mailmassa vapaina vaeltavat. He iskevät kaikkeen, mikä vain heidän tielleen sattuu.»

»Ei, ei», sanoi herttuatar. »Mielestäni oli hänen menettelynsä oikeutettua. Voimme hienotunteisuudessa mennä aivan liian pitkälle. Hän oli mielestäni oikeutettu käyttämään hyväkseen löytönsä tuottamia etuja — sillä olihan se löytö, eikö totta? Olette itse sanonut, että katsojan silmä — »näkevä silmä» — on aivan välttämätön. Minusta koko tämä asia asettaa Wildmayn erittäin edulliseen valoon. Eipä monikaan mies pysty tuntemaan tuollaista puhtaasti henkistä intohimoa. Sillä olihan hänen tunteensa intohimoinen? Sehän osoittaa ihanteellista luonnetta. Ei hän ainakaan ole aineellisuuteen takertunut. Mutta — mutta on sydäntäsärkevää, ettei hän milloinkaan tavannut häntä.»

»Niin, se kuuluu kertomuksen jatkoon», sanoi Peetri. »Hän tapasi hänet kuitenkin lopuksi.»

»Tapasiko —?» huudahti herttuatar säpsähtäen ja hänen katseensa kirkastui. »Vai tapasi hän hänet todellakin! Oi, kertokaa, kertokaa!»

Mutta juuri samassa silmänräpäyksessä ilmestyivät kardinaali ja Emilia terassin portaille, joita he verkalleen nousivat.

»Harmillista!» sopersi herttuatar itsekseen ja kääntyen Peetrin puoleen virkkoi: »nyt meidän täytyy jättää tarina toiseen kertaan, jollen sitä ennen kuole uteliaisuudesta.»

Kun tavanmukaiset tervehdykset olivat suoritetut, liittyi vielä seuraan toinenkin vanhanpuoleinen pappi. Hän oli pitkä, muhkea ja punakka mies ja Peetri sai esittelyssä tietää, että hänen nimensä oli monsignore Langshawe. »Tämä tietysti on herttuattaren kappalainen», ajatteli Peetri. Sitten tuli palvelija teevehkeineen.

»Voi sinä vietävän kaunis pikku opaali!» puheli Peetri kulkiessaan kotiinpäin ilta-auringon hohteessa. »Olitpa vähällä saattaa minut turmioon. Olit kerrassaan turmella asiani. Jollemme olisi tulleet keskeytetyiksi, olisi salaisuuteni luiskahtanut kieleltäni. Ja jos se ennenaikojaan olisi tullut ilmi, olisi kaikki ollut hukassa.»

Ja Peetri siunasi kohtalon oikkua, joka oli hänet pelastanut — pelastanut huutavasta hukasta. Vaikka kauhu vielä ahdisti mieltä, oli hän kuitenkin samalla ylen onnellinen. Kaikki hänen rohkeimmat toiveensa olivat toteutuneet. Hänet oli ystävänä vastaanotettu Ventirosessa, ja sen lisäksi oli hän saanut kertoa unelmiensa sankarittarelle ainakin osan sitä tarinaa, jonka kautta hänen elämänsä ja tämän elämä olivat joutuneet niin ihmeelliseen yhteyteen. Ja hän oli pelastunut vaarasta paljastaa itsensä. Se päivä ei ollut vielä koittanut, jona hän turvallisesti voisi salaisuutensa ilmaista. Koittaisiko milloinkaan? Mutta samalla hän tunsi, että tarinan ensi rivien kertominen oli huomattavasti edistänyt asiain kulkua ja antanut niille aivan uuden käänteen.

»Hetki, jota vuosisadat huokaillen kaipasivat, on lähempänä kuin mitä te luulette», sanoi hän Marietalle. »Näyttämön väliverho on auennut, kolmas näytös on alkamassa. Minulle häämöittää jo lopun alun kajastus.»

XIX.

Koko illan kangasti Peetrin mielessä jotakin, jota hän ei tietänyt huomanneensa, sen ollessa hänen silmäinsä edessä, ja jota hän varmaankaan ei ollut yksityiskohtia myöten tarkannut. Hänen mielessään kangasti taukoamatta Ventirosen hauskasti järjestetty terassi, valkoinen telttakatos sinisen taivaan ja etäämpänä olevien aurinkoisten puiden puitteissa, permantoa peittävät lämminväriset matot, korituolit kirjavine tyynyineen, pöytä kirjoineen ja pikku tavaroineen — keltakantiset ranskalaiset kirjat, kilpikonnankuoresta tehty paperiveitsi, hopeinen paperipainin, kristallinen hajuvesipullo, maljakko nuokkuvine unikkoineen — sekä sirojen lehvien ja köynnöskasvien koristama marmoriaitaus, jonka pilareita pitkin jasminit kiemurtelivat.

Kaikki tämä palasi yhä uudelleen hänen mieleensä muodostuen kokonaiskuvaksi, jonka hän saattoi nähdä sielunsa silmillä — selväpiirteiseksi tunnelmakuvaksi. Samoin kuin linnan iloinen, säteilevä, monitorninen fasaadi näytti myöskin tämä olevan sopusoinnussa hänen olemuksensa kanssa, siinä oli tavallaan hänen personallisuutensa leima. Tämä pieni terassin sopukka oli osa hänen jokapäiväistä ympäristöään; nämä esineet olivat hänen tovereitaan, kertoivat erinäisistä hetkistä hänen elämässään, olivat osia hänestä itsestään, tähän saakka Peetriltä salattuja; ne olivat ystäviä, jotka kertoivat hänen yksinäisyydestään, hänen hiljaisista hetkistään, olivat tavallaan hänen uskotuitaan. Ne eivät siis ainoastaan kuvanneet hänen personallisuuttaan, ne olivat alituisesti aikeessa — olin vähällä sanoa — paljastaa hänet. Jos Peetri vain olisi voinut tulkita heidän äänetöntä kieltään, olisivat ne paljastaneet hänelle kallisarvoisia salaisuuksia. Ja siksi hän iloitsi siitä, että ne yhä uudelleen palasivat hänen mieleensä, hän muisteli ja mietiskeli niitä, ja ne tuottivat syvää, joskin sanatonta riemua.

Kun hän torstaina lähestyi linnaa, kultasivat mailleenmenevän auringon viimeiset hehkuvat säteet sitä — pitkä, säännötön rakennusryhmä loisti lukemattomissa eri värivivahduksissa, paikoittain vivahti se siniseen, paikoittain häipyvään punaiseen: harmaa kivi oli muuttunut tummaksi, sametinhienoksi indigonsiniseksi, vaaleanpunainen stukko pysyi edelleen vaaleanpunaisena, mutta sitä verhosi kuulakkaan sininen hämy, ja valkoinen marmori hohti kuin vaalea, säihkyvä ametisti. Jos häntä nyt huvitti tutkistella herttuattaren ympäristöä, saattoi hän sen tehdä sydämensä riemastukseksi: leveitä marmoriportaita, joita hän nousi ja niitä peittäviä tulipunaisia mattoja sekä taustassa olevaa suurta, hienoa taulua — mahdollisesti Titianin maalaamaa — suurta salonkia, jossa hänet vastaanotettiin, sen kiiltävää mosaikkipermantoa, katossa olevia maalauksia, valkoisia, kullalla kirjailtuja seinämiä, kultakuteisia silkkiverhoja ja silkkisellä kultakirjakankaalla verhottuja huonekaluja, atlaspuupöytiä ja tuoleja, pronsseja, posliineja, koruompeluksia, varjostimia ja kuvastimia, avaraa ruokasalia korkeine, suippoine ikkunoineen, kaarikattoa kannattavia siroja marmoripylväitä, säteileviä valoja himmeissä venetsialaisissa kruunuissa ja seinälampuissa, kauniisti katettua pöytää kukkineen, väreineen ja tuoksuineen.

Hän saattoi nyt todellakin tutkia hänen ympäristöään sydämensä riemastukseksi — tai sydänsurukseen. Sillä kaikki tämä vaikutti itse asiassa häneen kylmästi ja painostavasti. Kaikki oli kovin komeata, hienoa ja iloista, se oli, toisin sanoen, sopusoinnussa hänen olentonsa kanssa, oli tavallaan ja osaltaan ilmauksena hänen personallisuudestaan. Mutta siltä kannalta katsottuna pisti Peetrin silmään muuan puoli hänessä, muuan puoli, jonka Peetri aivan vaistomaisesti oli ottanut tavakseen unohtaa ja joka hänen mielestään ei tehnyt rohkaisevaa vaikutusta. Se ilmaisi ja ikäänkuin työnsi näkyviin herttuattaren rikkauden ja hänen korkean säätynsä; se alleviivasi mailman kannalta katsoen kuilun, joka erotti heidät toisistaan, alleviivasi yhteiskunnan asettamat esteet.

Entä herttuatar…

Hän oli erittäin herttainen, kovin vaatimaton ja ystävällinen — hän oli sama kuin ennenkin — ja kuitenkin — kuitenkin —. Niin, kyllä hän kuitenkin oli hiukan erilainen. Häntä katsellessa pistivät vieläkin selvemmin silmään kuilu ja esteet. Hän oli kovin herttainen ja ystävällinen ja kuitenkin — sinä iltana oli hän aivan ilmeisesti ylimysnainen, aivan ilmeisesti herttuatar…

»Veli veikkoseni», sanoi Peetri itselleen, »kyllä sinä mahdoit olla hullu, kun hetkeäkään saatoit uskoa että jotakin joskus mailmassa tapahtuisi.»

Paitsi kardinaalia, monsignore Langshawea ja Peetriä vieraili linnassa kaunis, valkeatukkainen ranskatar, rouva de Lafère, joka asui läheisessä huvilassa, sekä nuori, kaunis, puhelias irlantilainen, rouva O'Donovan Florence muutamasta Spiaggian hotellista. Naiset eivät olleet juhlapuvussa — kenties kunnioituksesta molempia kirkonmiehiä kohtaan. Eikä naisille tarjottu käsivartta päivällispöytään mentäessä. Päivällinen oli mitä yksinkertaisin, Peetrin mielestä ihmeteltävän yksinkertainen ja tämän hän tietysti luki herttuattarensa hienon aistin ansioksi. Hän ei ollut vielä perehtynyt Italian »mustan ylimystön» elintapoihin eikä niin ollen tietänyt, että ruuan ja juoman yksinkertaisuus heidän piirissään oli hyvän sävyn tunnusmerkkinä samoin kuin ylellisyys ja komeus englantilaisia matkivien »valkoisten» joukossa.

Keskustelun luonteen määräsi etupäässä rouva O'Donovan Florence. Eloisasti ja leikkisästi ja aivan ihmeteltävän rohkeasti ja pirteästi iski hän kardinaaliin moittien tätä siitä, että Rooman vallanpitäjät leväperäisyydessään antoivat hänen syntymäsaarensa surkastua. »Se on kolmen hemisfeerin maista katolismielisin», sanoi hän. »Jokaisen tuuman maata ovat marttyyrit hurmeellaan kostuttaneet. Minä näen, että te punastutte ajatellessanne, etteivät vallanpitäjät vuosikausiin ole panneet kalenteriin ainoatakaan irlantilaista pyhimystä ja että te olette yhtynyt kerettiläisanglosaksilaisiin vastustaaksenne meitä taistelussamme »home rulen» [itsehallinnon] puolesta — minä moitin teitä siitä, vaikkakin minä itse, ollen ulkomailla oleskeleva maanomistaja, suosin petollista liittovaltapolitiikkaa.»

Kardinaali vastasi hymyillen, että irlantilaiset olivat siksi herkkämielistä, haaveellista ja runollista rotua, ettei niitä hennonut rasittaa valtiota ja hallitusmuotoa koskevilla arkipäiväisillä kysymyksillä. Tuollaiset asiat voivat he kernaasti jättää käytännöllisille englantilaisille ja käyttää sillä tavalla voitettua aikaa harrastaakseen ja kehittääkseen yhä enemmän niinkutsuttua »kelttiläisen luonteen tähtitulta». Irlannin tulisi pitää Englantia taloudenhoitajanaan. Ja mitä taas pyhimysten ottamisesta kalenteriin tulee, oli heidän suunnaton lukumääränsä jo ennestäänkin loukkauskivenä. Niitä on aivan hämmästyttävän viljalti. Jos kerran alkaisimme, emme voisi lopettaa, ennenkuin olisimme pyhäksi julistaneet yhdeksän kymmenettä osaa manalle muuttanutta väestöä.

Monsignore Langshawe, joka otti kaikki vakavalta kannalta, puuttui keskusteluun puhuen Skotlannin hyväksi ja valitti suuresti, että yhä vielä vitkasteltiin julistaa »siunattu Maria» pyhimykseksi. »Tarkoitan julkisesti», selitti hän, »sillä jokainen tosi katolismielinen skotlantilainen palveli häntä sydämessään pyhimyksenä jo sinä päivänä, jolloin verinen Elisabet hänet murhasi.»

Ja rouva de Lafere taasen puolsi Ludvig XVI:ta, Marie Antoinettea ja pientä perintöprinssiä.

»Siunattu Maria — verinen Elisabet», naurahti herttuatar kääntyen Peetrin puoleen. »Kerrassaan sopimattomia sanoja protestanttisen englantilaisen läsnäollessa.»

»O-o-h, olen tottunut »veriseen Elisabetiin», sanoi Peetri.
»Muistaakseni kardinaali Newman ensimäisenä käytti tuota lausetapaa.»

»Niinpä minäkin luulen», vastasi herttuatar. »Ja koska jokainen on esittänyt ehdokkaansa pyhimyskalenteriin, niin olette te nyt maininnut minun pyhimykseni. En usko, että mailmassa on ollut suurempaa pyhimystä kuin kardinaali Newman.»

»Mille kannalle teidän ylhäisyytenne asettuu seka-avioliittokysymykseen nähden?» kysyi rouva O'Donovan Florence.

Nyt heristi Peetri korviaan.

»Tämä kysymys ei Italiassa nykyään ole aivan yhtä polttava kuin Englannissa. Mutta yleensä, lukuunottamatta poikkeustapauksia, asetun minä luonnollisesti vastustavalle kannalle.»

»Mutta onhan hurskaalla katolilaisella tytöllä, joka menee naimisiin protestantin kanssa, tuhannet mahdollisuudet käännyttää miehensä», väitti nuori rouva.

»En tiedä», sanoi kardinaali. Eiköhän siinä tapauksessa ole varmempaa, että kääntymys tapahtuu ennen naimista. Pelkäänpä, että miehellä jälestäpäin on tuhannet mahdollisuudet tehdä naisesta luopio tai ainakin laimentaa vaimonsa innostusta.»

»Eipä suinkaan, jos naisessa on vähänkään tosi intoa», sanoi rouva O'Donovan Florence. »Vaimo voi kylläkin katkeroittaa miehensä elämän ja tehdä sen aivan sietämättömäksi, jos hän vain oikein tunnollisesti pyrkii siihen. Mies antaa mielellään lopuksi myöten kotirauhan saavuttamiseksi. Minä usein kaiholla ajattelen inkvisitsionin muinaisia, hyviä aikoja. Mutta kotielämän eristetyssä piirissä voi onneksi vielä nytkin käyttää kiristyspenkkiä ja peukaloruuvia lievennetyssä muodossa. Tunnen tusinan nuoria, kunnon protestantteja Lontoossa, jotka olen ottanut käännyttääkseni ja onnistumistani estää vain se seikka, etten ole siinä asemassa, että sanan täydellisessä merkityksessä voisin viedä heidät alttarin ääreen.»

»Koko tusinanko?» toisti kardinaali hymyillen. »Te varmaankin äsken erehdyksestä puhuitte seka-avioliitosta — tarkoititte tietenkin moniavioisuutta?»

»Anteeksi, teidän ylhäisyytenne, se oli vain pieni irlantilainen liioittelu», naurahti nuori rouva. »Mutta käännyttäjän tointa vaikeuttaa aivan erikoisesti itse oppi. Jos me vain käyttäisimme hyväksemme verukkeita ja petosta, josta protestantit meitä syyttävät, niin kyllä me silloin keinuisimme ruusuilla. Minkätähden emme saa antaa tarkoituksen pyhittää keinoja?»

»Katsokaahan setääni», kuiskasi herttuatar Peetrille. Kardinaalin hienot, vanhat kasvot säteilivät hilpeyttä. »Setäni on tavannut hengenheimolaisen, joka samoinkuin hän itse on taipuvainen ottamaan asiat leikilliseltä kannalta.»

»Sekä kirkolle että kansoille on koittava ihana päivä, kun saamme irlantilaisen paavin», jatkoi rouva O'Donovan Florence. Hyvä, voimakas, sotaisa irlantilainen on tarpeen, että saataisiin kaikki oikealle tolalle. Hänen sointuisa irlantilainen äänensä palauttaisi eksyneet lampaat, ja hänen voimakas käsivartensa karkoittaisi sudet lammashuoneesta. Hän olisi omiaan pyyhkäisemään pois italialaiset Roomasta.»

»Tapahtumien luonnollinen kehitys pyyhkäisee kyllä pian italialaiset Roomasta», sanoi kardinaali. »Muuan tuttavistani, irlantilainen piispa, väittää aivan jyrkästi, että meillä tietämättämme on ollut useita irlantilaisia paaveja. Kun vain on kysymys mainehikkaimmista paaveistamme, sanoo hän paikalla: »Heidän suonissaan virtaili varmaankin irlantilaista verta.» Hän on varmasti vakuutettu, että Pius IX oli irlantilainen. Hänen nimensä, tarkoitan hänen ristimänimeään, Ferretti, oli muka aivan yksinkertaisesti irlantilainen Farrity, joka äännettiin italiankielen mukaisesti, sanoo tuo kunnon piispa. Ainoastaan irlantilainen, väittää hän edelleen, saattoi olla siihen määrin säkenöivän sukkela.»

Rouva O'Donovan Florence näytti tuokion aikaa kovin miettivän näköiseltä… »Minä tässä tuumiskelen, mistä alkuperäisestä irlantilaisesta nimestä Udeschini johtuu», selitti hän.

Kaikki purskahtivat nauruun.

»Tarkoittiko teidän ylhäisyytenne käyttäessään »pian» sanaa, että saamme toivoa italialaisten jo meidän päivinämme tulevan karkotetuiksi Roomasta?» kysyi rouva de Lafère.

»He ovat perikadon partaalla — synteinsä takia», vastasi kardinaali. Kun yllättävä mullistus tapahtuu — ja varmasti tapahtuu se jo muutaman vuoden kuluttua — niin järjestetään olosuhteet pakostakin toisin. En usko kristikunnan omantunnon sallivan, että Pietarilta vielä kerran ryöstetään hänen perintöosansa.

»Jumala suokoon sen onnellisen päivän pian koittavan», puuttui puheeseen monsignore Langshawe.

»Jos minun silmäni saavat nähdä sen päivän, jolloin Rooma palautetaan paaville, niin ummistan ne mielelläni ikuiseen uneen, vaikkakaan en saa nähdä Ranskan palauttamista kuninkaalle», sanoi vanha ranskatar.

»Ja minä myöskin, vaikken saisikaan nähdä brittein kääntymistä tosi-uskoon», sanoi monsignore.

Herttuatar katsahti Peetriin hymyillen.

»Mihinkä muurahaiskekoon olettekaan joutunut, siinä vilisee äärimmäisyyteen asti piintyneitä montanalaisia ja taantumuspuoluelaisia», sanoi hän hiljaa.

»On virkistävää tavata ihmisiä, joilla on vakaumus», sanoi Peetri.

»Silloinkin kun teidän mielestänne vakaumus on väärä?» kysyi herttuatar.

»Niin, silloinkin», vastasi Peetri. »Mutta en tiedä varmasti, ovatko nämä tänä iltana kuulemani vakaumukset minusta vääriä.

»Niinkö —?» ihmetteli herttuatar. »Tahtoisitteko te nähdä, että Rooma palautettaisiin paaville?»

»Tahtoisin», vastasi Peetri, »tahtoisin kylläkin — esteettisistä syistä, jollen muista.»

»Otaksun, että on olemassa esteettisiä syitä», myönsi herttuatar. »Mutta me tietysti uskomme, että on painavampiakin, oikeuteen perustuvia syitä.»

»Minä en epäile, että myöskin on olemassa painavampia, oikeuteen perustuvia syitä», myönsi Peetri.

Päivällisen jälkeen istuutui herttuatar kardinaalin pyynnöstä soittokoneen ääreen ja soitti Bachia ja Scarlattia. Hänen siinä vahakynttilöitten pehmeässä valossa soittaessaan loistavaa, kuulakasta musiikkia muistuttivat hänen kasvonsa Peetrin mielestä… Mutta mitä kaikkea, kuvastuukaan rakastuneen mielestä lemmityn kasvoilla, kun tämä lempeässä valossa nostaa katseensa soittokoneesta —

Hyvästellessään sanoi rouva O'Donovan Florence: »saan kiittää teidän ylhäisyyttänne kahdesta elämäni onnellisimmasta päivästä. Toinen niistä oli se päivä, jolloin sanomista luin teidän »kardinaalihatustanne» ja sain kerskailla kaikille tuttavilleni olleeni veljentyttärenne tovereita luostarikoulussa. Ja tämä päivä on se toinen, sillä tästälähin voin aina ylvästellä siitä, että minulla on ollut kunnia saada kumartaa teidän ylhäisyydellenne.»

»Vai niin», ajatteli Peetri, kulkiessaan kotiin iltamyöhällä kasteisen puiston kautta, tähtien tuikkiessa ja yön viileitten tuoksujen hyväilemänä, »vai niin, kardinaali ei hyväksy seka-avioliittoja — tietysti on hänen veljentyttärensä samaa mieltä. Mutta mitäpä minä siitä? Niinpä vainenkin — oikeassa kardinaali olikin — eihän tuolla kysymyksellä tässä maassa ole mitään merkitystä.»

Ja Peetri pisti tupakaksi.

XX.

»Hän siis vihdoinkin tapasi hänet?» kysyi herttuatar.

»Niin, hän tapasi hänet vihdoinkin.»

He istuivat valkoisen telttakatoksen siimeksessä terassilla, josta oli näköala kukkaistutuksille, järvelle ja kukkuloille, Peetri oli kiittämässä päivällisten johdosta. Oli lämmin, tyyni ja ihana elokuun päivä — tuollainen kultainen, sametinpehmyt, sulotuoksuinen päivä. Herttuatar istui matalassa lepotuolissa pehmeitten silkkityynyjen varassa ja Peetri katseli häntä ja ajatteli: »ole varoillasi, poikaseni, äärimmäisen varoillasi!»

»Niin, hän tapasi hänet vihdoinkin», virkkoi hän uudestaan.

»Todellako? Entä sitten —?» kysyi herttuatar kiihkeästi ja hänen hymyilevä katseensa kohtasi Peetriä. »Mitä tapahtui? Vastasiko hän ystävänne toiveita? Vai pettyikö ystävänne kuten useimmiten tapahtuu tässä mailmassa? Minä olen halunnut — palavasti halunnut kuulla tarinan jatkoa.»

Ja hänen silmänsä hymyilivät Peetrille niin että tämän sydän sykähteli rajusti. »Minun täytyy olla varoillani», ajatteli Peetri jälleen. »Monessa suhteessa on tämä tärkeä hetki. Minun täytyy näytellä osani taitavasti, olla näennäisesti aivan huoleton ja avomielinen.

»Ei, ei — päinvastoin», vastasi hän teeskennellen huolettomuutta ja avomielisyyttä. »Hän oli ihana yllätys, tuhannen kertaa suloisempi kuin miksi ystäväni rohkeimmissakaan unelmissaan oli hänet haaveillut — ja te tiedätte, millaiseksi hän oli hänet kuvannut. Pauline Fleuvières oli vain heikko ja epätäydellinen kajastus hänestä.»

Herttuatar istui vaiti, mietteisiin vaipuneena. Virkkoi tuokion kuluttua:

»Minusta se on kerrassaan mahdotonta. Tässä tapauksessa olisi ollut aivan luonnollista, että todellisuus olisi muodostunut pettymykseksi.»

»Niinpä luulisi», myönsi Peetri, »mutta tässä tapauksessa ei se kuitenkaan ollut pettymys. Ystäväni mielikuvitus oli runoillut hänet hurmaavaksi, mutta todellisuudessa oli hän vielä monta vertaa hurmaavampi. Hän oli itse olemus — ystäväni mielikuva oli vain hänen varjonsa. Wildmayn mielikuvitus oli hahmoitellut hänet yksipuolisesti — ja hänessä oli monta puolta. Pauline kuvasi vain heikosti yhtä puolta hänessä — Pauline oli vain kynäpiirros, profiiliharjoitelma.»

Herttuatar pudisti päätään ihmeissään ja hymyili uudelleen.

»Yhä uusia ja uusia ihmeitä!» huudahti hän sitten. »Olisiko todellisuus ihanampi runoilijan ihannekuvaa? Olisivatko nuo pilvien piirittämät vuorenkärjet, jotka etäisyyden tenhovoiman vaikutuksesta noin ihanina loistavat — olisivatkohan ne läheltä katsottuina vieläkin säteilevämpiä! Sehän sotii ilmeisesti yleisiä sääntöjä vastaan. Miten voisi kukaan nainen olla miellyttävämpi kuin ihastuttavan suloinen Pauline! Se on kerrassaan uskomatonta! No, niin, kertokaapa nyt, mitä tapahtui? Oliko hän lukenut ystävänne kirjan?»

»Ei mitään tapahtunut», sanoi Peetri. »Minä jo kerroin teille, ettei siinä näytelmässä ollut ollenkaan toimintaa. Luonnollisesti tapahtui yhtä ja toista hiljaisuudessa Wildmayn sielussa. Mutta ulkonaisesti ei tapahtunut mitään. He vain tarinoivat toistensa kanssa — vaihtoivat ajatuksia tavallisten tuttavain lailla. En usko, että hän silloin oli lukenut kirjaa. Mutta myöhemmin luki hän sen.»

»Ja miellyttikö se häntä?»

»Hän sanoi sen miellyttäneen.»

»Entä —? Entä sitten —?» Herttuatar pani Peetrin oikein lujalle. »Eikö hän joutunut aivan haltioihinsa huomatessaan, mitä osaa hän oli näytellyt? Eikö tuo tieto vaikuttanut häneen järkyttävästi? Eikö hän suuresti hämmästynyt — heltynyt?»

Herttuatar oli kumartunut hieman eteenpäin ja hänen silmänsä säteilivät. Hänen huulensa olivat jääneet hieman auki, niin että Peetri niiden lämpöisen ruusunhohteen lomasta saattoi nähdä hänen valkoisen, hienon hammasrivinsä välkähtelyn. Peetrin sydän sykähteli taasen rajusti. »Minun täytyy olla varovainen, varovainen», ajatteli hän ja ponnisti kaikki voimansa hillitäkseen mieltään.

»Hän ei milloinkaan saanut sitä tietää», vastasi hän.

»Mitä te sanotte?» huudahti herttuatar ja hänen kasvojensa ilme muuttui. Ne kuvastivat synkeää pettymystä — hän ei voinut käsittää tarinan jatkoa. »Oikeinko — oikeinko tosissanne tarkoitatte, ettei hän kertonut sitä hänelle. Herttuattaren äänensävy ilmaisi, että hän vain vastenmielisesti uskoi sen, melkeinpä paheksui sitä.

Peetrin täytyi uudelleen ponnistaa kaikki voimansa hillitäkseen mieltään.

»Miten olisi hän voinut kertoa?» kysyi Peetri.

Herttuattaren otsa painui ryppyihin, ja hänen kasvoillaan kuvastui nyt ilmeistä paheksumista sekä jonkinlaista tuskallista hämmästystä.

»Mitenkä saattoi hän olla kertomatta sitä hänelle», huudahti herttuatar. »Miten saattoi hän salata tuon tärkeän tosiasian, joka ikäänkuin liitti heidät toisiinsa. Koskihan se asia läheisesti myöskin naista — sehän vaikutti hänen kohtaloonsa. Hänellä oli oikeus tietää se. »Ettehän te toki tarkoittane, ettei ystävänne kertonut sitä hänelle. Miksikä hän vaikeni? Mitkä syyt estivät häntä puhumasta?»

Herttuattaren ääni miltei värähteli.

»Minun täytyy näytellä osani taitavasti, olla huoleton ja avomielinen», ajatteli Peetri.

Ystäväni kai arveli olleensa liiaksi omavaltainen — ja tuo hänen omavaltaisuutensa, sanoisinko julkeutensa esti luullakseni osaksi häntä puhumasta. Ja olihan tosiaankin ollut julkeata ruumiillisentaa käsitystään hänestä romaanissa ja jättää julkaisu naakkojen nokittavaksi?»

»Voi tuota hölmöä!» huudahti herttuatar pudistaen päätään. »Mikä typerä brittiläinen itsetietoisuus! Mikä brittiläinen kykenemättömyys asettua toisen sijalle, katsoa asiaa toisen näkökannalta! Eikö ystävänne ilman muuta voinut käsittää, että tuolla naisella omalta, jopa muittenkin kannalta katsottuna oli oikeus saada se tietää? Että asia osaltaan koski häntä yhtä paljon kuin ystäväänne? Koskapa hän noin haltioivasti oli vaikuttanut sekä mieheen itseensä että hänen taiteeseensa, niin oli hänellä toki oikeus saada se tietää! Eikö hän käsittänyt, että hänen julkeutensa — hänen ainoa julkeutensa oli juuri siinä, että hän salasi naiselta luvun tämän omasta elämäntarinasta? Oi, hänen olisi pitänyt kertoa kaikki, hänen olisi pitänyt kertoa kaikki hänelle!

Herttuatar vaipui takaisin lepotuoliinsa, pudisti vielä kerran surullisena päätään antaen surumielisen katseensa solua päivänpaisteista maisemaa pitkin tuoksuavan ilman halki kauas kullanautereiseen etäisyyteen.

Peetri katsahti häneen — mutta varovaisuuden vuoksi siirti paikalla silmänsä toisaanne päin.

»Oli siinä vielä muitakin asianhaaroja estämässä», puhkesi hän sitten puhumaan.

Herttuatar kohotti katseensa. »Mitä muita?» kysyi hän totisena.

»Jos hän olisi ilmaissut sen hänelle, olisi se samalla ollut rakkaudentunnustus», sanoi Peetri tarkastellen vasemman kätensä pikku sormessa olevaa sinettisormusta.

»Rakkaudentunnustusko?» Herttuatar punnitsi tuokion asiaa mielessään. »Niin kylläkin — ehkä tavallaan», myönsi hän. »Mutta mitäpä siitä?» kysyi hän vielä kotvan mietittyään asiaa. »Minkätähden hän ei sitten olisi saanut tunnustaa rakkauttaan? Olihan hän rakastunut, vai mitä?»

Tuo avomielisen suora kysymys osoitti Peetrille aivan julman selvästi, miten ulkokohtainen ja personaton herttuattaren mielenkiinto oli.

»Aivan hulluuteen saakka», vastasi Peetri varovaisuuden vuoksi kiinnittäen silmänsä Monte Sfioriton kullanautereisiin huippuihin. »Tavallaan rakastui hän häneen jo ensi näkemältä. Tavattuaan hänet, rakastui hän uudelleen. Hänen sielunsa ja hänen mielikuvituksensa olivat jo ennemmin rakastuneet luomaansa kuvaan. Mutta nyt rakasti mies naista aivan hulluuteen asti. Ja hänen rakkautensa oli aivan tavallista inhimillistä laatua. Mutta oli asianhaaroja, jotka pakoittivat hänet vaikenemaan.»

»Minkälaisia asianhaaroja?» Sama avomielisen kysyvä katse!
»Tarkoitatteko te, että nainen oli naimisissa?»

»Enhän toki. Jumalan kiitos, hän oli leski», virkkoi Peetri pannen erityisesti painoa sanoilleen.

Herttuatar purskahti nauruun.

»Ihailen hurskauttanne», sanoi hän.

Ja Peetrikin naurahti ajatellessaan kiivasta huudahdustaan.

»Entä sitten —?» jatkoi herttuatar. »Jatkakaa! Jumalan kiitos, hän oli leski. Mitkä muut seikat kahlehtivat hänen kieltään?»

»Tuhannet seikat», vastasi Peetri hieman levottomana. Miltei kaikki sovinnaiset esteet, jotka yhteiskunta on keksinyt, erottivat heitä toisistaan. Muun muassa oli hän ylimysnainen.»

»Ylimysnainen —?» Herttuatar katsahti ylös.

»Niin», sanoi Peetri, »hän oli huimaavan korkealla, yläpuolella ystävääni — yhteiskunnan kukkuloilla, niin korkealla, etteivät monetkaan olleet arvossa hänen vertaisiaan. Peetri hymyili väkinäisesti.

»Mitäpä siitä», sanoi herttuatar. Herra Wildmayhan on hienosti sivistynyt mies.»

»Mistä te sen tiedätte?» kysyi Peetri vaihtaakseen puheenainetta.

»Tietysti hän on, aivan luonnollisesti. Ainoastaan hieno mies olisi voinut kokea tuollaista, kirjoittaa tuollaisen kirjan. Niin, ja sitäpaitsi on hän teidän ystävänne. Aivan varmasti on hän hienosti sivistynyt mies», vastasi kekseliäs herttuatar.

»On eri hienostumisen asteita, luullakseni. Hän, tuo nainen, oli ylimmällä asteella. Ystäväni — niin hänestä voi ainakin sanoa, että hän tiesi paikkansa. Hänessä oli liian paljon huumoria ja hän näki liian selvästi eri asteet tullakseen ajatelleeksikaan tarjota hänelle kättään.»

»Hienosti sivistynyt mies voi tarjota kätensä kelle naiselle tahansa — jollei tämä ole kuninkaallista sukua.»

»Epäilemättä voi hän sen tehdä ja myöskin saada rukkaset», vastasi Peetri. »Mutta hänen korkea säätynsä ei yksin ollut esteenä. Hän oli myöskin suunnattoman rikas. Ja sitten — ja sitten —! Oli vielä tuhansia muita esteitä. Luulen kuitenkin painavimmaksi sen, että Wildmay pelkäsi rakkaudentunnustuksensa seurauksia — pelkäsi tulevansa karkoitetuksi hänen läheisyydestään. Eikä hän suinkaan tahtonut tulla karkoitetuksi.»

»Vai oli hän pelkuri!» sanoi herttuatar. »Hänen olisi kuitenkin pitänyt kertoa naiselle kaikki. Mutta tämä tapaus oli ihmeellinen, ainoa laatuaan. Siihen ei voinut sovelluttaa tavallisia sääntöjä. Eikä hän myöskään saattanut tietää ylenkatsoisiko nainen mahdollisesti kaikkia noita niinkutsuttuja sovinnaisia esteitä. Jokainen mies saa ansaitsemansa vaimon — ja totisesti oli hän tehnyt paljon ansaitaksensa hänet. Nainen ei olisi voinut olla välittämättä ystävästänne, jos tämä olisi kertonut kaikki, hän ei olisi voinut olla kylmä ja välinpitämätön miestä kohtaan, joka hänen haltioimanaan oli kuvannut ihanan Paulinen. Tuonkaltainen imartelu vaikuttaa aivan varmasti jokaiseen naiseen. Pidän yhä edelleen kiinni mielipiteestäni. Naisella oli oikeus saada se tietää. Miehen olisi pitänyt aivan yksinkertaisesti kertoa kirjansa tarina ja mainita minkä osan nainen siinä oli näytellyt. Nainen olisi silloin ymmärtänyt kaiken muun. Miehen ei olisi tarvinnut puhua mitään rakkaudesta — tarkoitan nyt itse sanaa.»

»No niin», sanoi Peetri, »ehkä hän vielä ajoissa katuu ja herkkänä hetkenä kertoo hänelle koko tarinan.»

Peetrin sielussa taisteli kaksi eri ääntä keskenään. »Kerro hänelle — kerro hänelle — kerro hänelle! Kerro hänelle nyt paikalla ja luota onneesi», käski toinen. »Ei — ei — ei — älä suinkaan kerro», kielsi toinen. »Hän on ottanut asiat ihan ulkokohtaisesti. Hän ei voi uneksiakaan, että sinä olet se mies — että hän on se nainen. Jos hän vähänkään aavistaisi asian laitaa, olisi aivan toinen ääni kellossa. Ole varovainen! Ole varovainen!»

Peetri katseli herttuatarta — hän oli lämpöinen, tuoksuava ja säteilevä pehmoisessa valkoisessa puvussaan istuessaan siinä matalassa lepotuolissa lähellä Peetriä — hän katseli hänen säihkyviä silmiään, hänen punaisia huuliaan, tuuheata, ruskeata tukkaa, valkeata ruusuista hipiää, otsan hienoja, sinertäviä suonia, valkoisia hienoja käsiä, jotka sirosti yhteenliitettyinä lepäsivät helmassa, vartalon sulavia viivoja, sen notkeaa viehkeyttä ja voimaa. Ja hänen ympärillään säteili elokuun kultainen päivä aivan kuin hänen riemukseen. Peetri katseli myöskin päivänpaisteista puistoa, suloista tyyntä ilmaa, sinistä sisäjärveä, sinistä taivasta ja vuoria tummansinisine varjoineen, avaraa marmoriterassia, rakennuksen hohtavaa marmorifasaadia sekä marmoriaitausta, jonka pylväitä pitkin jasminit kiemurtelivat. Kuva oli ihmeen ihana, mutta siitä puuttui jotakin, joka olisi tehnyt sen kauneuden täydelliseksi — ja se, mikä puuttui, soi valtavana hänen sielussaan hänen suontensa tykytysten säestämänä. Ja hän halusi, halusi palavasti kertoa hänelle, mutta ei uskaltanut. Hän empi…

Ja hänen siinä empiessään osui hänen korvaansa kavioiden kapse ja vaununpyöräin ratina hiekkakäytävältä — ja niin joko pelastui asema, tai solui otollinen hetki hänen käsistään, aivan miltä kannalta asian ottaa. Seuraavassa silmänräpäyksessä ilmestyi palvelija terassille ja ilmoitti rouva O'Donovan Florencen saapuneen.

Melkein heti vieraan saavuttua kumarsi Peetri ja poistui.

XXI.

»No, ystäväiseni, joko sinua saa onnitella?» kysyi rouva O'Donovan
Florence.

»Onnitellako minua —? Minkä vuoksi?» kysyi Beatrice.

»Minkäkö vuoksi?» toisti tuo pirteä irlantilaisrouva. »Älä uskokaan voivasi lumota minunkaltaiseni kokeneen sotaherran silmiä.»

Beatrice näytti ällistyneeltä.

»En ymmärrä sinua vähääkään», sanoi hän.

»Sinäpä vasta olet mahdoton, sinä», huudahti rouva O'Donovan Florence uhaten häntä päivän varjostimellaan. »Tietysti tarkoitan kihlauksesi johdosta herra — mikä hänen nimensä onkaan — kanssa?»

Ja hän viittasi päällään suuntaan, johon Peetri oli kadonnut.

Beatrice oli näyttänyt ällistyneeltä. Kuullessaan ystävänsä sanat hän ensin säpsähti, mutta huudahti sitten lempeän säälivän ivallisesti:

»Voi, Kate raukkani! Oletko menettänyt järkesi?» Ja hän nyökäytti päätään huolestuneen näköisenä.

»En suinkaan», vastasi rouva O'Donovan Florence iloisen luottavasti. »Mutta minäpä tunnen erään pitkäkoipisen nuoren englantilaisen, joka asuu täällä läheisyydessä ja joka todellakin on menettämäisillään järkensä. Eikö hän vielä ole kosinut?»

»Oletko sinä hullu?» sanoi Beatrice tehden jälleen sääliviä eleitä.

»Vai ei ole? No, se on vain ajan kysymys. Kyllä hän sen kohta tekee. Nuo kaihoisat katseet, joita hän sinuun luo, kielivät hänen sydämensä salaisuuden. Minua sinä et niinkään hevillä petkuta. Vai uutinenko se sinulle olisi. Älä luulottelekaan minulle sellaista.»

»Uutinen!» ivasi Beatrice. »Lorua — lorua — hillittömän mielikuvituksesi leikkiä. Herra Mikä hänen nimensä onkaan», joksi sinä häntä kutsut, ja minä olemme aivan tavallisia tuttavia. Hän on nykyisin naapurimme ja on kesäksi vuokrannut Villa Florianon, virran toisella puolella olevan talon, joka pilkistää näkyviin tuolta puiden lomitse.»

»Niinkö? Todellako? Mutta enhän ole sitä kieltänytkään. Sehän vain lisää mielenkiintoa.» Rouva O'Donovan Florence hymyili hieman veitikkamaisen ivallisesti. »Tuo tosiseikka, että hän kesäksi on vuokrannut virran toisella puolella olevan talon, joka pilkistää näkyviin tuolta puiden lomitse, on kylläkin arvokas lisä tietovarastooni, mutta se ei kuitenkaan selitä syytä miehen kaihoisiin katseisiin — jollei hän ole joutunut pulaan vuokran suhteen: siinä tapauksessa ei hän kuitenkaan näyttäisi kaihoisalta, vaan huolestuneelta ja rukoilevalta. Minulla on myöskin vuokralaisia, niin että sen asian kyllä tunnen. Ei, ystäväiseni, kyllä sinä olet kuluttanut miesraukan sydämen hiljaisella tulella niinkuin runolliset persialaiset sanovat. Ja jollei hänen kielensä vielä ole sitä ilmaissut, niin kertoo hänen katseensa sen koko mailmalle aina kun hän kiinnittää sen magneettiinsa, sinun kasvoihisi. Jollet itse ole sitä huomannut, on syy varmaankin siinä, että sinun ylenpalttinen vaatimattomuutesi on silmäsi sokaissut. Tuo mies on korvia myöten rakastunut sinuun. Lorua tai tarua — mutta totta se on.»

Beatrice naurahti.

»Sääli, että minun täytyy särkeä kaunis romanttinen tarinasi, Kate kulta. Herra Marchdale ei nimittäin ole rakastunut minuun, vaan aivan hulluuteen asti toiseen naiseen. Hän kertoi juuri minulle hänestä vähää ennen sinun tuloasi.»

»Vai todellako? Kertoi sinulle, aivan tavalliselle tuttavalle!» virnisteli rouva O'Donovan Florence. »Hyvä», jatkoi hän sitten mietteissään, »jos hän todellakin on rakastunut toiseen naiseen, niin häviävät viimeisetkin epäilykseni. Sinä olet itse tuo toinen nainen.»

Beatrice pudisti päätään nauraen.

»Onko tuo olevinaan irlantilainen sukkeluus?» kysyi hän osoittaen kohteliasta uteliaisuutta.

»Irlantilainen sukkeluus on kyllä paikallaan, jos vain ajallaan osaa sitä käyttää», vastasi hänen ystävättärensä. »Tahtoisin kovin mielelläni tietää mainitsiko hän sattumalta — noin vain sivumennen tuon toisen naisen nimen?»

»Voi sinua itsepintaista ja uppiniskaista ihmisolentoa! Onhan aivan yhdentekevää, mainitsiko hän nimeä vai ei. Koska hän kerran on rakastunut toiseen naiseen, niin on tuskin luultavaa, että hän samalla kertaa olisi rakastunut sinuun tai minuun, vai mitä arvelet?»

»Riippuu siitä, miltä kannalta sen ottaa. Panenpa vaikka vetoa, että kuitenkin osaisin aivan tarkalleen arvata hänen nimensä. Ja mitä muuta hän sinulle kertoi tuosta naisesta? Minulle hän ei ole kertonut mitään; kuitenkin voisin varmasti piirtää hänen kuvansa. Hän on nuori englantilainen, siro varreltaan, ruskeatukkainen, harmaasilmäinen, viiden jalan ja kahdeksan tuuman pituinen. Hänen piirteensä ilmaisevat aivan selvästi huumoria ja veitikkamaisuutta ja päätään kantaa hän uhmailevan ylpeästi. Sitäpaitsi on hänessä päällepäätteeksi hieman ylimysnaista, esimerkiksi angloitalialaista herttuatarta. Hän on suunnattoman rikas ja päälle päätteeksi leski — tämä on kai sinulle yllätys. Ihmeellistä, miten miehet ovat mieltyneet leskiin. Minusta on kovin merkillistä, että ollenkaan pääsemme naimisiin, olematta sitä ennen leskiä. Kas siinä, jos suvaitset, on taas irlantilainen sanasutkaus. Mutta mitä minä näenkään? Impyeni poskille leviää vieno puna. Olenko osunut Akilleyn kantapäähän. Onko hän leski? Onko hän kertonut sinulle, että hän on leski?… Mutta siunaa — ja varjele — mikä sinua vaivaa? Olet valkoinen kuin palttina. Mikä sinun on?»

»Hyvä Jumala!» pääsi Beatricen huulilta. Hän lepäsi tuolissaan selkänojan varassa aivan masentuneena ja tuijotti avaruuteen kauhistuneen näköisenä. »Armias — armias taivas, mitä minun on tekeminen?»

Rouva O'Donovan Florence kumartui eteenpäin ja tarttui hänen käteensä.

»Mikä sinun on, ystävä kulta? Mikä sinua vaivaa?» kysyi hän huolestuneena.

Beatrice vaikeroi hiljaa.

»Se on mieletöntä — aivan mahdotonta», sanoi hän. »Ja kuitenkin, jos sinä ilmeiseksi ihmeeksi olisitkin oikeassa, niin olisi kauheata.» Hän vaikeroi taas ääneensä. »Jos jonkun ihmeellisen sattuman kautta olisit oikeassa, niin hän tietysti ei voi uskoa muuta kuin että minun tarkoitukseni oli rohkaista häntä.»

»Rohkaistako häntä!» Rouva O'Donovan Florencen oli kovin vaikeata hillitä riemuisaa hilpeyttään. »Ei ole epäilystäkään, etten olisi oikeassa», sanoi hän rauhallisesti. »Hänen sydämensä kuultaa nenälasien läpi, ken tahansa, joka hänen tielleen sattuu, voi lukea siitä.»

»Jos todellakin —» alkoi Beatrice epätoivoisena… »Ei, ei», keskeytti hän puheensa. »Sinä olet varmaankin väärässä. Se on mahdotonta, aivan mahdotonta. Maltahan, kun kerron sinulle koko jutun. Saat itse päättää.»

»Alota», sanoi rouva O'Donovan Florence ruveten asentoon, joka osoitti mitä hartainta tarkkaavaisuutta, ja pysyi siinä Beatricen kertoessa — katkonaisesti ja empien — tuon liikuttavan tarinan Peetrin romaanista ja naisesta, joka oli ollut Paulinen esikuvana.

»Sehän on aivan päivän selvää», huudahti irlantilainen rouva Beatricen vaijettua. Ja tällä kertaa hän ei hillinnyt riemuaan. »Voi sinä pyhä yksinkertaisuus! Mies ei olisi hiiskunut sanaakaan koko jutusta ainoallekaan muulle olennolle kuin sankarittarelle itselleen — eikä siis myöskään sinulle, jollet sinä ja hän olisi sama henkilö. Jos vielä lisäksi otat huomioon nuo katseet, joita hän sinuun luo, on asia epäämättömän selvä. Sinun olisi pitänyt arvata se jo hänen ensi sanoistaan. Ja kun hän sitten kertoi hänen korkeasta yhteiskunnallisesta asemastaan ja satumaisesta rikkaudestaan! Voi sinä pyhä yksinkertaisuus! Voi sinä viaton, pieni karitsa! Ja sinä olet Trixie Belfont! Minne on kuuluisa älysi häipynyt? Minne arvaamiskykysi kadonnut?»

»Mutta etkö sinä käsitä», vaikeroi Beatrice, »mihin inhoittavaan asemaan minä olen joutunut? Minä oikein rukoilemalla rukoilin, että hän kertoisi tarinan ihailunsa esineelle. Minä sanoin — voi, mitä kaikkea minä sanoinkaan!» Beatricea puistatti aivan silminnähtävästi. »Minä sanoin, etteivät sääty ja rikkaus merkitse niin mitään.» Beatrice hymyili surunvoittoisesti. »Minä sanoin, että hän luultavasti vastaisi myöntävästi, sanoin, että hän tietysti… Oi rakas ystävä! Nyt hän tietysti uskoo — ei suinkaan voi olla uskomatta — että minä tahallani rohkaisin häntä — että puolitiessä tulin häntä vastaan.»

»Maltahan toki mielesi! Eiväthän asiat sentään noin surkealla kannalla liene», rauhoitti häntä ystävätär. »Sillä mikäli minä ymmärrän, ei hänellä ollut aavistustakaan siitä, että sinä tiesit hänen puhuvan itsestään. Puhuihan hän aina ystävänsä kirjasta, etkä sinä tietysti ilmaissut hänelle tulleesi hänen salaisuutensa perille.»

»Beatrice rypisti otsaansa asettaessaan tämän asianhaaran paikoilleen aivoihinsa, joissa ajatukset sekaisin myllersivät. Sitten äärettömän helpoituksen tunne äkkiä kirkasti hänen kasvonsa.

»Jumalan kiitos!» huoahti hän. »Olin aivan unohtanut sen. Ei, hänellä ei ole aavistustakaan siitä. Mutta voi, miten kamalasti säikähdin!»

»Kyllä hän sen sinulle vielä kertoo», sanoi rouva O'Donovan Florence.

»Ei, hän ei milloinkaan tule sitä minulle kertomaan. Tiedän olla varoillani. En anna hänelle tilaisuutta siihen», vastasi Beatrice.

»Et tietenkään. Päälle päätteeksi menet naimisiin hänen kanssaan», vakuutti ystävätär.

»Kate! Kuinka sinä viitsit puhua tuollaisia mielettömyyksiä», huudahti
Beatrice.

»Sinä menet naimisiin hänen kanssaan», toisti rouva O'Donovan Florence vakuuttavasti. »Sinä menet naimisiin hänen kanssaan — jos olet inhimillinen. Ja harvoinpa olen tavannut sinua inhimillisempää ihmistä. On kerrassaan mahdotonta pysyä kylmäkiskoisena saatuaan osakseen sellaista ihailua kuin tuo mies on sinulle tuhlannut. Ensi työksesi luet romaanin vielä kerran. Muuten pyytäisin lainata sen. Olen luonnollisesti sangen utelias vertaamaan sirotekoista sormusta itse puhtaaseen kultaan — vaikka tietenkin puhdas kulta yksin jäätyään heti tuntee vetovoimaa sirotekoiseen sormukseen. Ja sitten myrkky tekee tehtävänsä. Ja juttu päättyy naimisilla.»

»Ensiksikään en koskaan mene naimisiin kenenkään kanssa», vastasi Beatrice vakuuttavasti. »Se on järkähtämätön päätökseni. Toiseksi en lue uudelleen romaania, minkä vakuudeksi luovutan kirjan tänään sinulle. Ja lopuksi en ollenkaan varmasti usko sinun olleen oikeassa siihen nähden, että minä olisin… voit yhtä kernaasti sanoa raaka-aine tai sulamaton malmi kuin puhdas kulta. Sehän on vain otaksuma. En unissanikaan ollut voinut aavistaa mitään sellaista. Mutta asiain näin ollen tulen olemaan varoillani ja tiedän estää asiain kehitystä.»

»Ensiksikään ei mikään mailmassa voisi pakoittaa minua ottamaan mukaani tuota kirjaa», sanoi rouva O'Donovan Florence yhtä vakuuttavasti. Odota, kunnes jäät yksiksesi. Tuhannet kirjaa koskevat kysymykset heräävät mielessäsi ja silloin olisit kovin onneton, jollei se olisi käsillä. Toiseksi vaikuttaa myrkky kyllä vähitellen. Sanottakoon mitä tahansa, niin imartelu aina voittaa meidät. Ja kolmanneksi kertoo hän sen sinulle. Lopuksi teet sinä hänestä hyvän katolisen ja nait hänet. On luonnotonta, niin, kerrassaan väärin, että sinun laisesi nuori ja kaunis nainen jää leskeksi. Onhan tuleva miehesi sitäpaitsi lahjakas, hieno käytökseltään, eikä ulkomuotokaan ole hulluimpia. Saadaanpa nähdä, aijotko yhä edelleen pitää kiinni arvonimestäsi. Vai oletko päättänyt aivan yksinkertaisesti kutsuttaa itseäsi rouva Marchdaleksi? Ei — jalosukuiseksi rouva Marchdaleksi — suo anteeksi! — »Herra ja jalosukuinen rouva Marchdale.» Olen jo näkevinäni nimenne Morning Postissa. Jäätkö sinä Italiaan? Vai muutatko takaisin Englantiin?»

»Voi, Kate kulta, sinä parantumaton, vallaton veitikka, kuinka hupsu saatatkaan olla, pikku Kate, ollessasi tuollaisella päällä», naurahti Beatrice.

»Jatka sinä vain Kateasi; hän ei todellakaan ole hullumman näköinen. Hänellä on kaunis, notkea vartalo, hänen hipiänsä on hieno ja otsansa avoin. Ja joskin hänen nenänsä kaarevuus viittaa siihen, että hänessä on hieman ylpeyden vikaa, joskin hänen pystyviiksensä leimaavat hänet epäilijäksi ja joskin hänen neliskulmainen leukansa on ilmeinen itsepäisyyden merkki — ei sinun tule epäröidä — saat ottaa myöskin viat avujen kera. Tukka on miehellä mukiin menevä ja varsin tuuhea, niin ettei sinun tarvitse kaljupäisyyttäkään pelätä. Hänen pukunsa on aistikas, hänen esiintymisensä arvokasta. Sanalla sanoen teistä tulee kaunis pari. Voisin vaikka panna omaisuuteni pantiksi, että tiedän mitä kirjaa Trixie Belfont lukee, kun perhe iltapuhteella istuu yhdessä lampun ääressä», naurahti rouva O'Donovan Florence.

Ystävättärensä poistuttua istui Beatrice hetkisen liikahtamatta pää käden varassa ja tuijotti Monte Sfioritoa kohti. Sitten nousi hän paikaltaan ja käveli tuokion kiivaasti edestakaisin terassilla. Pysähtyi äkkiä ja nojasi marmoriaitausta vastaan, polkasi toisella jalallaan keveästi marmorilattiaa ja antoi katseensa jälleen harhailla vuorelle päin.

Hänen olisi todellakin kannattanut katsella maisemaa ja sen värivivahduksia: sineä, vehreätä ja kultaa. Katsella metsiä, vesiä, rusoittavia lumihuippuja ja laajakantoista avaruutta. Taivaalla liiteli tuhansia pieniä, pehmeitä pilvenhattaroita omituisten helmiäissiipisten lintujen lailla. Varjot pitenivät pitenemistään. Päivänsäteet kimmahtivat tunturijärven tasaiselta pinnalta aivan kuin kirkkaasta metallista ja lankesivat kalastajaveneitten kirjaviin purjeisiin pannen nämä hehkumaan kuin olisivat ne olleet tulipunaista silkkiä. Tahtoisinpa mielelläni tietää, minkä verran Beatrice kaikesta tästä huomasi.

Hän taittoi oleanderioksan aitauksella olevasta korkeasta uurnasta, painoi vaaleanpunaiset kukat kasvojaan vasten ja sulkien silmänsä hengitti niiden tuoksua, antoi sitten oksan huomaamatta solua terassin alapuolella olevalle käytävälle.

»Se on mahdotonta», virkkoi hän ääneensä.

Vihdoin meni hän takaisin asuinrakennukseen ja nousi punaisen valkeaksi koristettuun yksityishuoneeseensa. Siellä otti hän kirjan pöydältä, vaipui mukavaan nojatuoliin ja alkoi selailla lehtiä.

Mutta kuullessaan läheneviä askeleita ulkoa käytävän kivipermannolta, sulki hän nopeasti kirjan, viskasi sen takaisin pöydälle ja otti toisen. Emilia Manfredin astuessa huoneeseen löysi hän Beatricen lukemasta Anatole Francen »L'étui de nacre'a».

»Emilia kulta, ole hyvä ja käännä minulle »Le jongleur de Notre Dame» italiankielelle», virkkoi hän.

XXII.

Voimme otaksua, että Peetri sinä iltana saapui Villa Florianoon sangen kiihtyneessä mielentilassa.

»Hänen olisi pitänyt kertoa se hänelle —»

»Hänellä oli oikeus saada se tietää —»

»Mitäpä hänen arvonsa merkitsi —»

»Hieno mies voi tarjota kätensä kelle naiselle tahansa —»

»Hän olisi kenties halveksinut kaikkia noita niinkutsuttuja sovinnaisia esteitä —»

»Tuollainen imartelu vaikuttaa aivan varmasti jokaiseen naiseen —»

»Tapaus oli aivan erikoista laatua — tavallisia sääntöjä ei siihen voinut sovelluttaa —»

»Jokainen mies saa ansaitsemansa vaimon — ja totisesti oli hän tehnyt paljon ansaitaksensa hänet —»

»Miehen olisi pitänyt aivan yksinkertaisesti kertoa kirjansa tarina ja minkä osan nainen siinä oli näytellyt — hänen ei olisi tarvinnut mainita rakkautta — nainen olisi ymmärtänyt —»

Herttuattaren ääni soi lakkaamatta Peetrin korvissa heleänä, viileänä ja sointuvana, herttuattaren lausumat sanat ja hänen esiintuomansa syyt palasivat yhä uudelleen ja pyörivät taukoamatta hänen mielessään.

»Olisiko minun pitänyt kertoa kaikki hänelle — siellä ja silloin?
Menenkö huomenna sinne ja kerron hänelle?»

Hän koetti ajatella, mutta ei kyennyt. Kaikki hänen sielunsa kyvyt myllersivät sekaisin eikä hän voinut niitä hallita. Hän saattoi ainoastaan avuttomana odotella ajatusten huimaa vauhtia pyöriessä hänen aivoissaan. Herttuattaren sanat tulvahtivat hänen mieleensä aivan sekaisin, ilman minkäänlaista yhteyttä — hajanaisina, katkonaisina lauselmina mielettömässä epäjärjestyksessä. Jos hän yritti käydä jonkun katkelman kimppuun, pidättää ja selvittää esimerkiksi jonkun sanan, katseen tai äänensävyn, niin koko kokemus paikalla kadotti ääriviivansa, hänen muistonsa sekaantui ja hän seisoi siinä avuttomana henkisesti läähättäen.

Hän käyskenteli edestakaisin puutarhassa, hän meni asuinrakennukseen, palasi jälleen puutarhaan ja alkoi uudelleen käyskennellä, meni sisään ja pukeutui päivälliseksi, istahti puutarhapenkille ja poltteli lukemattomia sigaretteja.

»Olisikohan minun pitänyt sanoa se hänelle? Pitäisiköhän minun huomenna sanoa se hänelle?»

Aika ajoin ajatusten mellakka asettui, jättäen sijaa lyhyelle rauhan ja selvyyden väliajalle. Silloin vastaus kuului aivan selvästi:

»Tietysti kerrot sen hänelle. Kerro hänelle — ja kaikki kääntyy hyväksi. Hän on ajatuksissaan asettunut tuon otaksutun naisen sijalle ja sanoo: »miehen pitäisi kertoa se hänelle.» Hän sanoo sen kiihkeästi, oikein tosissaan ja vakaumuksenaan. Toisin sanoen, hän tarkoittaa, että jos hän olisi tuo nainen, haluaisi hän, että mies sanoisi sen hänelle. Hän halveksisi sovinnaisia esteitä — tulisi liikutetuksi, heltyisi siitä.» »Tuollainen imartelu vaikuttaa varmasti jokaiseen naiseen.» Mene huomenna hänen luokseen ja kerro se hänelle — ja kaikki kääntyy parhaaksi.»

Tällaisena hetkenä katsahti Peetri linnaan päin ja kuvitteli mielessään huomispäivän tehtävän jo suoritetuksi, hänen sydämensä sykähteli silloin rajusti. Mielikuvitus liiteli rakkauden siivillä. Hän näki herttuattaren edessään ihanteellisen naisellisena, hellänä, raikkaana ja eloisana. Peetrin puhuessa kirkastuivat ja säteilivät hänen silmänsä; veri vuoroin syöksähti poskille, vuoroin pakeni niiltä; huulet aukenivat ja sitten kuiskasi hän jotakin. Ja hänen sydämensä sykki rajusti ja hän kutsui häntä nimeltä: »Beatrice! Beatrice!» Nimi tulkitsi kaiken tulkitsemattoman — tulkitsi sielun jumaloivan intohimon, näännyttävän nälän ja valtavan voitonriemun. Hän läheni Peetriä — hän ojensi kätensä. Peetri sulki hänet syliinsä — painoi hänet poveaan vasten. Hänen sydämensä sykki katketakseen. Hän ei voinut käsittää, miten hän voisi sietää, miten elää nämä inhoittavat tunnit, joiden täytyi vieriä, ennenkuin huomispäivä muuttuisi täksi päiväksi.

Mutta »sykähdeltyään rajusti alkaa sydän särkeä».

Äkkiä alkoivat ajatukset uudelleen riehua ja kun kotvan ajan kuluttua rauha taasen vallitsi, kuului aivan vastakkainen vastaus, joka tuntui yhtä luonnolliselta kuin äskeinenkin.

»Vai kertoisitko hänelle? Kunnon veikkoseni, oletko sinä hullu? Hän hämmästyisi rohkeuttasi — jäisi kauhusta sanattomaksi. Minä näen jo hengessä, miten vaikeata hänen on ottaa uskoakseen sanasi todeksi — miten musertavaa hänen ylenkatseensa on. Hänen päähänsä ei olisi voinut juolahtaakaan mitään niin mieletöntä kuin että sinä olisit rakastunut häneen, että sinä uskaltaisit nostaa katseesi häneen — sinä, joka et ole mitään — häneen, joka on sinua niin äärettömän paljon korkeammalla. Niin — sinä et ole mitään, olet aivan arvoton. Hänen mielestään sinä olet vaaraton, arvoton olento, jonka seuraa hän, ollen luonteeltaan erittäin ystävällinen, sietää — paremman puutteessa. Juuri siksi, että hän pitää sinua niin tuiki mitättömänä ja niin selvästi tajuaa mikä kuilu sinut erottaa hänestä, saattaa hän alentua seurustelemaan niin ystävällisen tutunomaisesti kanssasi. Jos sinä säätysi puolesta olisit likimainkaan hänen asteellaan, olisi hän kyllä varovaisempi. Muista, ettei hänellä ole aavistustakaan siitä, että sinä olet Feliks Wildmay. Feliks Wildmay on hänelle vain pelkkä nimi, hänen elämäntarinansa vain hauska, viehättävä romaani, joka ei pienimmälläkään tavalla koske häntä ja hänen mielenkiintonsa siihen aivan ulkokohtaista, personatonta laatua. Kerro hänelle kaikki, jos se sinua huvittaa. Sano: »minä olen Wildmay — te olette Pauline.» Saat silloin nähdä, miten hän hämmästyy, loukkaantuu ja suuttuu.»

Ja hän katseli jälleen mieli aivan lamassa Ventiroseen päin arvellen epätoivoissaan parhaaksi panna tavaransa kokoon ja matkustaa kotiin Englantiin.

Toisin ajoin kuului vielä kolmaskin vastaus ja se oli hänen mielestään järkevin. Siinä oli osittain äärimmäistä optimismia, osittain äärimmäistä pessimismiä — siinä oli molemminpuolista myönnytystä — jollei varsin sovintoakaan.

»Kas niin, olkaamme levollisia ja järkiperäisiä! Meidän tekojemme seuraukset tässä elämässä ovat useinkin huonommat kuin olemme toivoneet, mutta myöskin useimmiten paremmat kuin mitä olemme luulleet. Katsokaamme asiaa tämän johtavan periaatteen valossa. Totta kyllä ei hän aavista, että sinä olet Wildmay. Totta kyllä hän hämmästyisi, ehkä säikähtyisi ja hämmentyisi, jos sinä äkkiarvaamatta sanoisit: »minä olen Wildmay, te olette Pauline.» Mutta miksikä hän loukkaantuisi tai suuttuisi? Mikä on oikeastaan se kuilu, joka erottaa teidät toisistanne? Mitkä nuo sovinnaiset esteet, joita sinä pidät ylipääsemättöminä? Hän on herttuatar, hän on lordin tytär ja hän on rikas. Kaikki tuo on kylläkin surkuteltavaa. Mutta et sinäkään ole mikään poroporvari etkä köyhäkaula. Sinä olet kelpo sukua, kyvykäs, ja tulosi ovat joltisetkin. Lopputulos on tämä: hän on ylhäinen nainen, sinä vaatimaton herrasmies. Tavallisissa olosuhteissa ei vaatimaton herrasmies voisi pyytää ylhäistä naista vaimokseen. Mutta tässä tapauksessa eivät olosuhteet ole tavallisia. Sallimus on sekaantunut asiaan. Miten vaatimaton herrasmies lienetkin, olette sinä ja tuo ylhäinen nainen joutuneet harvinaisiin hienon omituisiin suhteisiin. Hän sanoo itse: »tähän tapaukseen ei voi sovittaa tavallisia sääntöjä — hänen pitäisi kertoa se hänelle.» Hyvä, kerro sitten hänelle. Hän hämmästyy, mutta käsittää kyllä, ettei hänellä ole mitään syytä loukkaantua. Ja vaikka onkin ilmeistä, että sinä saat rukkaset, täytyy hänen tietysti kohdella sinua kunnioitettavana kosijana. Ja tapahtui sitten mitä tahansa, on kuitenkin parempi puhua suunsa puhtaaksi ja saada varmuutta kuin kierrellä kissan lailla kuuman puuron ympärillä. Kerro hänelle — koeta onneasi — älä toivo mitään, älä pelkää mitään — ja taivu hänen päätökseensä.»

Myöskin tämä järkevä vastaus sai osalleen vastaväitteitä.

»Voiton toiveet ovat kuin sata, jopa tuhatkin yhtä vastaan. Jos sinä kerrot hänelle kaikki eikä hän huoli sinusta, ei hän enää välitä seurastasi. Ja sinähän et tahtonut tulla karkoitetuksi. Sinä siis panisit alttiiksi suuren erikoisoikeutesi tavata häntä, seurustella hänen kanssaan, mahdollisuuden takia, joka on kuin tuhat yhtä vastaan. Sinä ylenkatsot sovinnaisia esteitä — mutta pätevimmän niistä sinä tykkänään unohdat. Hän on katolilainen ja hurskas katolilainen. Menisikö hän naimisiin protestantin kanssa? Yhtä hyvin voisi hän ajatella naimista minkä koirankuonolaisen kanssa tahansa.»

Tätä ankaraa jännitystä seurasi vihdoin herpaiseva raukeus. Kysymykset ja vastaukset vaikenivat eikä hän tehnyt enää muuta kuin tähysteli Ventiroseen päin sekä toivoi olevansa siellä. Välimatka oli aivan mitätön — viidessä minuutissa hän sen suorittaisi. Se laki oli todellakin mielivaltainen, joka tuomitsi hänet istumaan yksikseen sallien hänen vain katsella ja toivoa.

Siinä mielentilassa tapasi hänet Marietta tullessaan ilmoittamaan, että päivällinen oli valmis.

Peetri puisti mielestään haaveet. Tuon vanhan ruskeaihoisen eukon näkeminen, jonka kasvot säteilivät herttaista ystävällisyyttä, palautti hänet jälleen arkielämään, tosioloihin, ja hän tunsi helpoitusta joskaan ei lohdutusta.

»Päivällisellekö kutsutte minua?» kysäsi hän. »Syövätkö perit päivällistä Edenin portilla?»

»Liemi on jo pöydällä», sanoi Marietta.

Peetri nousi paikaltaan, heitti vielä silmäyksen linnaan päin ja laulun säveltä hyräillen meni sisään. Ja samassa sai virkistävä vallattomuuden henki vallan hänessä.

»Kuulkaahan, Marietta, mille kannalle te asetutte seka-avioliittokysymykseen nähden», kysyi hän.

Marietta rypisti otsaansa.

»Seka-avioliitto? Mitä se on, signorino?»

»Se on protestanttien ja katolilaisten solmima avioliitto», selitti
Peetri.

»Protestanttienko?» Marietan otsa oli yhä rypyssä.

»Mitä otuksia ne ovat?»

»Ne ovat otuksia — tai oikeammin ihmisiä —, jotka eivät kuulu katoliseen kirkkoon, vaan pitävät katolilaista oppia vaarallisena ja turmiollisena harhaoppina.»

Ovatko ne juutalaisia, vai?» kysäsi Marietta.

»Eivät» — eivät aivan. Heitä kutsutaan yleisesti kristityiksi. Mutta nähkääs, he panevat »protestin». »Mi pare che la donna protesta tropp o», laulaa runoilija. He ovat kristityltä, mutta panevat vastalauseensa paavia ja pretendenttiä vastaan.»

»Varmaankin te, signorino, tarkoitatte vapaamuurareita», sanoi Marietta.

»En tarkoita, sanoi Peetri. »Tarkoitan protestantteja.»

»Anteeksi, signorino, jolleivät he ole katolilaisia täytyy heidän olla vapaamuurareita tai juutalaisia», väitti Marietta. »He eivät voi olla kristityltä. Kristitty ja katolilainen merkitsevät aivan samaa. Kaikki kristityt ovat katolilaisia.»

»Sinäkin!» huudahti Peetri. »Vai merkitsevät nuo nimitykset teidän mielestänne aivan samaa. Saman mielipiteen olen ennenkin kuullut. Olenko minä vapaamuurarin näköinen?»

Eukko kiinnitti tutkivasti vanhat, terävät silmänsä hetkeksi Peetriin.
Puisti sitten päätään ja vastasi vitkastellen:

»Ette, signorino. Minun mielestäni ette suinkaan ole vapaamuurarin näköinen.»

»No, olenko sitten juutalaisen näköinen?»

»Kaikkea vielä! Juutalaisen näköinen! Signorino!» Nauraen kohautti eukko olkapäitään.

»Ja kuitenkin olen minä niinkutsuttu protestantti», sanoi Peetri.

»Ette suinkaan», väitti Marietta.

»Olenpa vainenkin», sanoi Peetri. Kysykääpä ristikummeiltani.

»Olen oikein puhdasverinen, maltillinen valtiokirkollinen protestantti, tory ja brittiläinen ja tunnussanani on: »pois kaikki paavilliset petokset!» Ette kai sattumalta itse ole ollut naimisissa protestantin kanssa?» kysyi hän sitten.

»En, signorino. En ole koskaan ollut kenenkään kanssa naimisissa. Eipä suinkaan siksi, ettei minulla olisi ollut tilaisuutta päästä naimisiin. Nuorena ollessani kosiskeli minua kaksikymmentä, jopa kolmekymmentä nuorukaista. Mutta — mica! — en katsonutkaan heihin. Kun miehet ovat nuoria, ovat he liian huikentelevaisia aviomiehiksi, ja vanhoina ovat leinin lyömiä.»

»Sangen järkevää puhetta», sanoi Peetri. Mutta toisinaan sattuu, että miehet eivät ole nuoria, eivätkä myöskään vanhoja. On esim. kolmenkymmenenviiden vuotiaita — ja olen kuullut, että on myöskin neljänkymmenen vuotiaita miehiä. Mitä heistä?»

»On sananlasku, signorino, joka sanoo: Sposi di quarant' anni son mai sempre tiranni», selitti Marietta.

»Mitä siihen tulee, on olemassa toinen sananlasku, joka sanoo, että »rakkaus nauraa lukkosepille», sanoi Peetri.

»En ymmärrä», sanoi Marietta.

»Te kyllä ymmärtäisitte, jos kääntäisin sen italiankielelle. Minä vain esitin sen osoittaakseni, miten joutavia sananlaskut ovat. Mitenkä rakkaus voisi nauraa »lukkosepille», kun se ei edes kykene nauramaan niin arvottomille asioille kuin paavillisille ennakkoluuloille!

Oi, jospa olisin herttua ja pohatta! Tiedättekö jonkun, joka voisi tehdä minusta herttuan ja antaa minulle miljoonan?»

»En, signorino», vastasi eukko pudistaen päätään.

»Suloinen Cytherea, meren vaahdosta kohonnut Venus, kuolematon Afrodite ei sitä voi niin jumalainen kuin hän onkin. Asia on se, että minä tunnen itseni läpeensä väsähtyneeksi. Tuokaa minulle pullollinen asti-spumantea — tuota kuivaa valkoleimaista lajia. Kuvittelen sitten mielessäni sitä samppanjaksi. — Kertoako vaiko ei — siinä kysymys.

»A face to lose youth for, to cccupy age
With the dream of, meet death with.»

Ja kuitenkaan — uskokaa pois — ei tuo mies, joka nämä sanat kynäili, koskaan ollut nähnyt häntä. Hän kynäili myöskin toisen säkeen, joka sopii mainiosti tähän tilaisuuteen, vaikkei hän ole nähnyt minuakaan:

»Is there no method to tell her in Spanish?»

Voi miten minusta »kynäillä» sana on arkipäiväinen »runoilla» sanan rinnalla! Mutta ehkä aivan yhtä nurinkurista on kuvitella astia samppanjaksi. Ei saa olla turhan tarkka. Minun täytyy todellakin keksiä jokin keino, että voisin kertoa sen hänelle espanjankielellä.»

Marietta meni noutamaan viiniä.

XXIII.

Pukeutuessaan seuraavana aamuna, alkoi Peetri pilkata kulunutta yötä.

»Voi sinua paljastettua petturia, sinua verekseltä kiinni saatua veitikkaa!» huudahti hän. »Sinä elät neuvonantajanimesi kustannuksella — vain siitä syystä me sinua siedämme. La nuit porte conseil! — yö tuo neuvon —: mutta mitä neuvoja sinä olet tuonut minulle? Ja minä kun juuri tällä hetkellä kipeästi kaipaan neuvoja. Menenkö hänen luokseen iltapäivällä ja uskon hänelle salaisuuteni — vai enkö? Sinä olet jättänyt minut samaan tilaan, jossa minut tapasit — samalle epäröivälle, vapaalle ja puolueettomalle kannalle. Sinäpä olet luotettava neuvonantaja, sinä!»

Hän seisoi pukupöytänsä ääressä ja suki tukkaansa. Kuvastimesta murjottivat hänelle hänen omat synkät kasvonsa. Äkkiä muuan ajatus iski häneen.

»Joka tapauksessa lähdemme nyt aamulla Spiaggiaan ja leikkautamme tukkamme», päätteli hän.

Hän käveli sitten kylään joutuen juuri ajoissa omnibukseen, joka kello kymmeneltä lähti Spiaggiaan. Kun tukka oli leikattu, lähti Peetri Hotel de Russiehin ja söi aamiaista puutarhassa. Aterioituaan meni hän tietysti Kasinon alueelle ja käyskenteli edestakaisin iloisen ihmisvirran mukana, joka liikkui rantapenkereellä. Naisten valkoiset puvut, värikkäät hatut ja päivänvarjostimet näyttivät liikkuvilta, suunnattoman suurilta kukkasilta. Soittokunta säesti reippaasti ihmisäänten pirteätä sorinaa — italian-, englannin- ja saksankieltä puheltiin sekaisin. Puhtaan ilman tärvelsivät vieraat tuoksut — naisten hajuvedet ja miesten tupakansavut. Tunturijärven tummansininen vesi värähteli vienon tuulen sitä kosketellessa ja säihkyi auringonpaisteessa, ja Monte Sfioriton lumihuiput näyttivät olevan aivan lähellä — luulipa melkein voivansa ojentaa keppinsä ja kirjoittaa lumeen nimensä… Täällä toi sattuman oikku Peetrin tielle rouva O'Donovan Florencen.

»Kas vain, hyvää päivää», sanoi hän ojentaen kätensä Peetrille.

»Hyvää päivää», vastasi Peetri.

»Kaunis päivä tänään.»

»Erittäin kaunis.»

»Kertoisinko teille jotakin?»

»Kertokaa vain.»

»Voinko aivan varmasti luottaa teihin?» Ja rouva O'Donovanin tutkiva katse kiintyi epäilevänä Peetriin.

»Koettakaa, niin saatte nähdä.»

»No niin, sanonpa sitten teille, että minun kauheasti on tehnyt mieleni istahtaa pöydän ääreen ja tilata kahvia. Mutta kun ei minulla ollut miehistä seuraa, en uskaltanut.

»Tehkää hyvin», sanoi Peetri tehden kohteliaan kädenliikkeen. Ja vei sitten rouva O'Donovan Florencen ympyriäisen marmoripöydän ääreen. »Kaksi kuppia kahvia, olkaa hyvä», sanoi hän korealle tarjoilijaneidille, joka kiirehti heidän luokseen. Tällä oli sirotekoiset, hopeaiset kaulakoristeet, korvarenkaat, soljet sekä silkkiset, tulipunaiset päähineet ja esiliinat.

»Odottakaahan hieman», sanoi rouva O'Donovan Florence. »Ei kahvin pisaraakaan minulle. Haluaisin appelsiinijäätelöä, jos suvaitsette. Kahvi oli vain vertauskuva — tarkoitin yleensä keveitä virvokkeita.»

Naurahtaen antoi Peetri uuden määräyksen.

»Näettekö noita kolmea pienokaista, jotka leikkivät tuolla wellingtoniapuun siimeksessä hoitajattarensa kanssa?» kysyi rouva O'Donovan Florence.

»Tuoko pieni valkeapukuinen tyttö ja nuo molemmat pojat?»

»Aivan niin. He ovat minun lapsiani.»

»Todellako?» huudahti Peetri ja hänen äänensävynsä osoitti vilkasta ja harrasta mielenkiintoa. Ja sehän on useimmiten tapamme, kun vanhemmat alkavat puhua lapsistaan.

»Vakuutan kunniasanallani», sanoi tuo pirteä irlantilainen rouva. En kerro sitä kehuakseni, vaan aivan yksinkertaisesti osoittaakseni teille, etten ole aivan yksin ja turvaton. Mutta asiasta toiseen. Hotellissamme on muuan amerikkalainen, joka kertoo kaikille, jotka vain viitsivät kuulla, että tuo puu tuolla on washingtonia ja sättii kyynelsilmin englantilaisia, jotka ovat olleet siksi hävittömiä, että ovat muuttaneet Washingtonin Wellingtoniksi. Mies on kunnioitettavan näköinen ja hänellä on täysikasvuisia tyttäriä, siksipä luulen, että hän kenties on oikeassa?»

»Mahdollisesti», sanoi Peetri. »Onhan puu kotoisin Amerikasta.»

»Oli sen asian laita miten tahansa, mutta se ainakin on varma, että te englantilaiset olette kylmäverisimmät otukset pohjoisen napapiirin eteläpuolella.»

»Niinkö —? Olemmeko —?» sanoi Peetri epäillen.

»Olette kuin olettekin», sanoi rouva O'Donovan Florence surumielisesti.

»Siinä tapauksessa ei veremme lämpömäärä merkitse mitään», vastasi
Peetri. »Onhan yleisesti tunnettua, että me olemme lämminsydämisiä.»

»Tosiaanko!» huudahti rouva O'Donovan Florence. »Silloinpa tuo yleisesti tunnettu asia on hyvin harvojen tiedossa ja teidän lämpönne kovin viileätä.»

Peetri nauroi.

»Te olette kovin varovaisia ja viisaita. Te olette järkenne orjia. Pää hallitsee teitä, eikä sydän. Te ette juuri ole laskukoneita paljoa paremmat. Onko milloinkaan esimerkiksi kuultu, että te olisitte panneet taivaan ja maan ja kaikki mitä niiden välillä on alttiiksi jonkun äkkinäisen, ajattelemattoman mielijohteen vuoksi?

»Eipä usein», myönsi Peetri.

»Siinä te istutte jäykkänä kuin mikäkin kuvapatsas ja myönnätte sen silmiänne räpäyttämättä», sanoi rouva O'Donovan Florence moittiva sävy äänessä.

»Englantilaisenahan minun on pakko näyttää siivolta ja itsekylläisen tyytyväiseltä, eikö niin?»

»Olette oikeassa», myönsi nuori rouva. »Tahtoisinpa mielelläni tietää», jatkoi hän oltuaan kotvan aikaa vaiti mietteisiinsä vaipuneena, »hyökkäisittekö te tuhoten sen henkilön kimppuun, joka uskaltaisi antaa teille hyväntahtoisen neuvon?»

»Istuisin jäykkänä kuin kuvapatsas ja kuuntelisin silmiäni räpäyttämättä», vakuutti Peetri.

»No, sanokaahan minulle sitten», alkoi rouva O'Donovan Florence ja kumartuen vähän lähemmäksi kuiskasi: »miksikä ette rohkaise mieltänne ja kysy häneltä?»

Peetrin silmät repesivät suuriksi.

»Seuratkaa neuvoani — ja kysykää», sanoi pirteä irlantilainen rouva.

»Mitä minun pitää kysyä?» sanoi Peetri hämmentyneenä.

»Kysykää häneltä tahtooko hän mennä teidän kanssanne naimisiin», vastasi rouva O'Donovan Florence ystävällisesti. Ja antamatta Peetrille aikaa ajatella mitä vastata, huudahti hän ihastuneena: »osasinpa oikeaan! Teidän punastumisenne todistaa sen. Olettepa kaunis kuvapatsas! »He eivät rakasta, jotka eivät rakkauttaan ilmaise», sanotaan. Mutta te näytätte sen jokaiselle, joka viitsii teitä tarkata. Teidän silmänne ilmiantavat teidät joka kerta kun katsotte häneen. Olin tuskin tarkastanut teitä kahta minuuttia, kun jo tunsin salaisuutenne aivan kuin olisitte sen minulle uskonut. Mutta mikä kahlehtii kieltänne? Ettehän te toki voi vaatia, että hän kosii. Kutsukaa vain minua »hävittömäksi» irlantilaiseksi, jos teitä haluttaa — mutta miksikä ihmeessä, ette lankea hänen jalkainsa juureen ja rohkeasti kysy, huoliiko hän teistä?»

»Mitenkä minä uskaltaisin?» sanoi Peetri koettamattakaan peittää totuutta. On hyvin luultavaa, että hän pikemmin oli mielissään kuin pahoillaan tuon irlantilaisen rouvan »hävittömyydestä».

»Mikä teitä estäisi?»

»Kaikki», vastasi Peetri.

»Kaikki ei merkitse mitään. Sanokaahan mikä?»

»Hyvä rouva. Ensiksikin on hän inhoittavan rikas.»

»Ei, menkää nyt pellolle!» huudahti tuo hyvä rouva kiivaasti. »Mitä on rahoilla tekemistä rakkauden kanssa, Tuo on niin aitoenglantilaista — oikeita kylmäverisiä laskelmia! Te kytkette luonnolliset mielijohteenne kahleisiin, aivan kuin olisivat ne vaarallisia eläimiä. Hänen rahansa eivät estäneet teitä joutumasta hänen sulojensa pauloihin. Minkätähden estäisivät ne teitä tunnustamasta hänelle rakkauttanne?»

»Yhteiskunta on yleensä taipuvainen leimaamaan onnenonkijaksi köyhän miehen, joka kosii rikasta naista», sanoi Peetri.

»Viis minä yhteiskunnan mielipiteistä», sanoi rouva O'Donovan Florence. Teidän ei tarvitse välittää mistään muusta kuin ihailemanne naisen mielipiteestä. Minä olin myöskin rikas perijätär ja uskon totta tosiaan, ettei Teddy O'Donovan kosiessaan minua omistanut korkkiruuvia enempää tässä mailmassa. Älkää rahtuakaan välittäkö hänen kolikoistaan.»

Peetri naurahti.

»Tupakoivathan herrat tavallisesti juotuaan kahvia. Minun puolestani saatte mielellänne sytyttää sigaretin. Voitte silloin paremmin säilyttää mielenmalttianne.»

»Kiitän nöyrimmästi», sanoi Peetri ja pisti tupakaksi.

»Sitä näytte kyllä tarvitsevan, kun voitte tuolla tavalla lörpötellä hänen rahoistaan. Voin teille kertoa — ehkä se hieman lohduttaa teitä — ettei hänen tuleva miehensä siinäkään tapauksessa että hän on onnenonkija hyvin paljoa tule kostumaan hänen rahoistaan, sillä suurimman osan uhraa hän hyväätekeviin tarkoituksiin ja uskonpa, että hän vuosittain käyttää vain pari tuhatta puntaa omiin tarpeisiinsa.»

»Todellako?» sanoi Peetri. Ja ensi hetkessä tuo tieto tuntui hänestä jossain määrin lohduttavalta.

»Niin, voitte arvioida hänet kahdentuhannen punnan omistajaksi vuodessa», sanoi rouva O'Donovan Florence. Sen verran kai itsekin omistatte. Se este siis häviää.»

Toivon välke, joka silmänräpäyksen oli leimahtanut, sammui jälleen.

»Onnettomuudeksi on muitakin esteitä», huomautti Peetri synkän näköisenä.

»Nimittäkää ne», pyysi rouva O'Donovan Florence.

»Hänen ylhäinen säätynsä.»

Peetrin vilkas neuvonantaja osoitti kiivaalla kädenliikkeellä halveksimistaan.

»Hänen säätynsäkö?» huudahti hän. »Mitäpä hänen säädystään! Mitä merkitsee sääty rakkauden rinnalla? Nainen on vain nainen nimittäköön itseään herttuattareksi tai meijeritytöksi. Nainen, jolla on hiukankin omaa tahtoa, menee naimisiin vaikka pankkimiehen kanssa, jos hän rakastaa häntä. Mies on mies.

»Älkää välittäkö tuon enempää hänen ylhäisestä säädystään.»

Ja rouva O'Donovan Florence säesti sormien näppäyksellä sanojaan.

»Oletan, että tiedätte minun olevan protestantin», sanoi Peetri.

»Oletteko —? Voi pimitettyä sieluraukkaa! Mutta siitä pulmasta päästään helposti. Menkää paikalla ja antakaa kastaa itsenne.» Ja hän viittasi kädellään kaupunkiin päin, aivan kuin olisi hän suositellut tuon pyhän toimituksen välitöntä suorittamista.

»Pelkäänpä, ettei tuohesta tule takkia»… virkkoi Peetri naurahtaen.

»Tuleepa kylläkin!» huudahti rouva O Donovan Florence. »Te seisotte vain hievahtamatta papin pirskoittaessa päällenne pyhää vettä. Ettehän te suinkaan», lisäsi hän intoilevalla epäjohdonmukaisuudella, »aijo antaa niin mitättömän asian kuin rakkauden naiseen estää teitä tunnustamasta tosi-oppia.»

»Jospa vain uskoisin sen totuuksiin», huomautti Peetri yhä hymyillen.

»Kuka käskee teitä niitä epäilemään? Ja toiseksi on aivan yhdentekevää uskotteko vai ette. Muistan koulutyttönä aina epäilleeni Euklideen väittämien todenperäisyyttä, mutta esitin ne kuitenkin iloisen rohkeana, saadakseni hyvät arvosanat. Ja matematiikan ikuiset totuudet pysyivät järkkymättöminä minun epäilyksistä huolimatta.»

»Te puhutte varsin älykkäästi», naurahti Peetri. »Mutta pahin pulma on se, että vaikka olisinkin kymmenkertaisesti katolilainen, ei hän sittenkään huolisi minusta. Mitä se siinä tapauksessa hyödyttäisi?»

»Eihän mies koskaan voi tietää, huoliiko nainen hänestä vai eikö, ennenkuin hän on kosinut. Vaikka nainen vastaakin kieltävästi, niin ei sittenkään ole syytä epätoivoon. Oma mieheni kosi minua kolme kertaa ja kolme kertaa annoin hänelle rukkaset. Sitten alkoi hän sepitellä runoja — ja minä huomasin, että oli olemassa vain yksi keino, jolla saisin hänet luopumaan siitä. Niin me menimme naimisiin. Kosikaa ja kosimasta päästyänne kosikaa yhä uudelleen. Runojen sepittämistä voitte sitten käyttää viimeisenä hätäkeinona.

»Kas niin», sanoi nuori rouva nousten paikaltaan, »olen puhunut suuni puhtaaksi ja jätän teidät oman onnenne nojaan. Minun täytyy palata hotelliin ryhtyäkseni oikeudenkäyntiin. Tuolla ruohikossa leikkivien pienokaisteni, vaikka he näyttävätkin kovin viattomilta, on onnistunut rikkoa arkihuoneessani sähkövalaistus. He ovat kutsutut kuulusteltaviksi kello kolmelta. Pankaa nyt sanani piippuunne ja polttakaa ne — kas siinä äidin viime sanat. Jos en ole kyennyt kannustamaan teitä ratkaisevaan päätökseen, niin täytyyhän teidän kuitenkin myöntää, että olen rohkaissut teitä. Pankaa nyt sanani piippuunne ja ehkäpä te oikein innokkaasti puhaltamalla voitte saada rohkaisun kytevän hiiloksen leimahtamaan päättäväisyyden liekkiin.

Petri alkoi uudelleen käyskennellä edestakaisin järven rannalla. Oli kylläkin hyvä saada rohkaisua, mutta… »Puhunko — vai enkö? Puhunko — vai enkö? Puhunko — vai enkö?» Tämä kysymys pyöri lakkaamatta hänen päässään. Hän tuijotti avaruuteen ja yritti tehdä ratkaisevan päätöksen.

»Pelkäänpä, ettei minussa ole rahtuakaan päättäväisyyttä», sanoi hän liikuttavan vaatimattomasti.

Ja sitten polki hän jalkaa.

»Kas niin! Hiiteen tuollainen horjuvaisuus! Puhu! Puhu!» kehoitti hänen miehekkäämpi minänsä.

»Tuumasta toimeen!» Ja hän vetäsi syvään henkeään puristaen kätensä nyrkkiin.

Hän poistui Kasinosta ja lähti matkalle Ventiroseen päin. Hän ei malttanut odottaa omnibusta, joka lähti vasta kello neljältä. Hänen täytyi iskeä käsiksi tahdon ollessa tarmokkaana.

Hän kulki nopeasti ja vajaassa tunnissa oli hän joutunut puiston kullatulle ristikkoveräjälle. Hän pysähtyi hetkeksi ja antoi katseensa vaeltaa suoraa kastanjakujaa pitkin linnan läntiselle seinämälle, jota ilta-aurinko heikosti valaisi. Hän tarttui jo punotusta raudasta tehdyn kellonnuoran ripaan kutsuakseen veräjän vartijan saapuville. Seuraavassa hetkessä olisi hän soittanut ja veräjä auennut. Mutta samassa muuan noista pienistä paholaisista, jotka ilmassa asuskelevat, käytti tilaisuutta hyväkseen ja kiinnitti hänen huomionsa erääseen asianhaaraan, jota hän ei ennen ollut tullut ajatelleeksi.

»Odotappas tuokio», kuiskasi se hänen korvaansa. »Olit siellä eilen. Tietysti näyttää kovin kummalta, jos käyt siellä uudestaan tänään. Sinulla täytyy olla varalla jokin puolustus, selitys. Ajattele esimerkiksi, että hän sinun tullessasi tervehtii sinua aivan kuin immyt ballaadissa »hämmästyksen kummin katsein» — mitä sinä silloin teet, veli hyvä? Et kai sinä silloin voi esiintuoda oikeata syytä? Jos hän tervehtii sinua hämmästyksen kummin katsein, olet jo saanut vastauksesi, ennenkuin olet kysymyksesi tehnyt — ja tiedät, ettei sinulla ole mitään toivoa. Tulinen rakkaudentunnustus ei silloin ole paikallaan. Minkä — minkä verukkeen sinä sitten keksit käyntisi puolustukseksi? Mitenkä siitä pulmasta suoriudut?»

»Hm», sanoi Peetri. »Kannattaahan tuota hieman tuumiskella.»

»Kannattaa paljonkin», intti hornanhenki. »Sinulla täytyy olla jokin puolustus-veruke varalla. Todellinen syysi on kylläkin pätevä, mutta kun joutuu oikein pahaan pinteeseen, täytyy hätätilassa turvautua tekosyyhyn.»

»Hm», sanoi Peetri.

Mutta jos on olemassa hornanhenkiä, on myöskin hyviä henkiä ja paljon enemmän kuin uskommekaan. Peetrin siinä seistessä punniten mielessään kiusanhengen jotenkin jääväämätöntä vastaväitettä, sattui hänen silmänsä esineeseen, joka kimalteli ruohikossa tienvieressä.

»Kardinaalin nuuskarasia», huudahti hän nostaen sen maasta.

Kardinaali oli hukannut nuuskarasiansa. Kas siinä kylläkin tepsivä syy.
Peetri soitti kelloa.

XXIV.

Ja aivan kuin immyt ballaadissa tervehti herttuatar Peetriä hämmästyksen kummin katsein.

Ainakin saattoi tästä katseesta, joka tuijotti kohotettujen silmäkulmien alta, ja jossa ei hymyn varjoakaan väikkynyt, lukea hänen ääneen lausumiensa tervehdyssanojen ohella mykän kysymyksen: »miksi on hän tullut?»

Sinä, arvoisa lukijani ja minä ja rouva O'Donovan Florence tuntien asianlaidan olisimme pikemminkin luulleet hänen katseensa ilmaisevan hermostunutta pelkoa. Ainakin oli se sellainen, että se ehkäisi Peetrin kiihkeän aikomuksen. Hänessä jokin kieli katkasi tai höltyi ja hän käsitti, ettei tulinen rakkaudentunnustus nyt ollut paikallaan.

Ja sitten sattui kohtaus, joka oli kovin koomillinen ja lapsekas — asianomaiset ovat varmaankin jälestäpäin sitä kohtausta muistellessaan monesti makeasti nauraneet, vaikka ainakin Peetrin kannalta katsoen siihen silloin koomillisuuden ohella sekoittui hyvä annos traagillisuutta.

Peetri tapasi herttuattaren leveällä hiekoitetulla ajotiellä aivan suuren eteisoven edustalla. Hänellä oli hattu päässään ja hansikkaat kädessään aivan kuin olisi hän lähdössä jonnekin. Peetristä hän näytti hieman kalpealta; hänen silmänsä olivat tavallista suuremmat ja totisemmat. Hänen katseessaan kuvastui kuin kuvastuikin kylmää hämmästystä tai hermostunutta pelkoa — miten asian ottaa — eikä hänen käytöksensä ollut enää ollenkaan ystävällistä. Hänen esiintymisensä ei suinkaan vaikuttanut rohkaisevasti. Hänessä ei ollut rahtuakaan tuota entistä avomielistä, veitikkamaista ja hyväntahtoista herttaisuutta. Hänessä oli jotakin jäykkää, suljettua ja pidätettyä.

»En ole milloinkaan ennen nähnyt häntä sellaisena», ajatteli Peetri katsellessaan hänen kalpeita kasvojaan ja tummia totisia silmiään. »Hän on ihanampi kuin koskaan ennen. Eikä minulla ole toivon kipinääkään.»

»Hyvää päivää, herra Marchdale», virkkoi hän hymyilemättä ja näytti siltä kuin olisi odottanut Peetrin sanovan asiansa. Hän ei ojentanut kättään, mutta siinä suhteessa olisi hän voinut puolustautua sillä, että hänen oli mahdoton sitä tehdä, koska hänellä toisessa kädessä oli päivänvarjostin ja toisessa koruommeltu silkkinen laukku, jota naiset käyttävät taskun asemasta.

Ensi hetkessä tunsi Peetri pettymystä, mutta sitten jonkinlaista suuttumusta. Millä oikeudella hän vastaanotti hänet tuolla tavalla — aivan kuin olisi hän ollut tunkeileva muukalainen. Olisivathan jo tavallinen kohteliaisuus ja oikeus vaatineet, että hän olisi olettanut pätevien syitten aiheuttaneen Peetrin tulon.

Ja sitten Peetrin ollessa kiukkunsa vallassa tuo hullunkurinen kohtaus alkoi.

Pyrkiessään osaltaan esiintymään yhtä suljetun hillitysti kuin herttuatarkin, sanoi hän: »satuin tässä kulkemaan teidän ristikkoveräjänne ohi, löysin tämän tienviereltä ja rohkenin itse tulla tuomaan sen teille.»

Ja Peetri ojensi herttuattarelle kardinaalin nuuskarasian, jonka tämä saattoi ottaa vastaan, vaikkakin hänellä ennestään oli niin paljon kannettavaa.

»Rohkenin!» ajatteli Peetri hampaitaan kiristellen. »Todellakin sattuva sana! Hän olisi kai suonut minun jättävän sen vartijalle veräjätupaan. Ehkä hänen mielestään jo liiaksi hätäilin nostaessani sen maasta.

Ja Peetrin kiukku kasvoi kasvamistaan.

»Tepä olitte ystävällinen», sanoi herttuatar. »Setäni ei voinut ymmärtää, minne hän oli sen hukannut.»

»Mikä onni siis minulle, että sain palauttaa sen omistajalleen», sanoi
Peetri.

Hetken vaitiolon jälkeen — herttuatar ei nimittäin sanonut sanaakaan, tarkasti vain nuuskarasiaa aivan kuin olisi se ollut hänelle ihkasen uusi — nosti Peetri hattuaan ja kumarsi aikoen poistua lehtikujaa myöten.

»Oi, setäni tahtoo tietysti kiittää teitä», huudahti herttuatar katsahtaen ylös hämmästyneenä. Peetrin käytös oli hänelle yllätys. »Ettekö suvaitse käydä sisään?» Minä — minä käyn kysymässä, onko setäni tavattavissa.»

Herttuatar liikahti aivan kuin olisi aikonut lähteä asuinrakennukseen.
Hän oli jo käynyt hiukan ystävällisemmäksi.

Mutta mikäli herttuatar suli, sikäli jähmettyi ja jäykistyi Peetri vihassaan. »Käyn kysymässä, onko setäni tavattavissa.» Nuo sanat loukkasivat Peetrin korvaa. Ja mahdollisesti ei tuo lauselma ollutkaan niin varsin paikallaan. Mutta ehkäpä herttuatarraukan oli vallannut hermostunut pelko —?

»Älkää mitenkään häiritkö kardinaali Udeschiniä», sanoi Peetri erittäin arvokkaasti. »Ei todellakaan kannata, Sehän on aivan mitätön asia.»

Mikäli Peetri jäykkeni, sikäli herttuatar heltyi.

»Niin, mutta sedästäni ja meistä muista se ei ole mikään mitätön asia», sanoi herttuatar ja hänen huulillaan väikkyi jo hymyn varjo. Olemme etsiskelleet sitä joka sopukasta ja pelkäsimme sen joutuneen hukkaan ikiajoiksi. Se on varmaankin pudonnut setäni taskusta hänen ollessaan kävelyllä. Hän tahtoo tietysti itse kiittää teitä.»

»Kiitosta olen jo saanut riittämiin asti», sanoi Peetri. — Pahaksi onneksi me usein, pyrkiessämme esiintymään arvokkaasti, käyttäydymmekin jäykän kömpelösti.

Ja Peetri teki tämän naurettavan kohtauksen vieläkin naurettavammaksi — unohtumattoman naurettavaksi — nostaessaan uudelleen hattuaan ja poistuessaan.

»Miten suvaitsette», sanoi herttuatar äänenväreellä, joka ei enää osunut Peetrin korvaan. Jos hän olisi sen kuullut, olisi hän ehkä palannut takaisin ja paljon olisi ehkä tapahtunut. Minä puolestani uskon, että äänensävyssä oli myöskin mielipahaa eikä vain uhmaa. Herttuatar seisoi tuokion paikallaan ja hänen tummat, totiset silmänsä seurasivat Peetriä tämän kulkea tallustellessa lehtokujaa myöten. Viimein teki hän pienen mielipahan? uhman? kärsimättömyyden? liikkeen — ja hävisi asuinrakennukseen.

»Tässä on nuuskarasiasi», sanoi hän kardinaalille.

Vanhus siirsi syrjään rukouskirjansa hän oli istunut avonaisen ikkunan ääressä lukemassa päivän rukouksia — hymyili, otti nuuskarasiansa ja hiveli sitä hellästi sormellaan. Sitten ravisteli hän sitä, avasi sen ja otti hyppysellisen nuuskaa.

»Mistä sen löysit?» kysäsi hän.

»Tuo herra Marchdale löysi sen tienviereltä puiston veräjien ulkopuolelta. Sinä kai hukkasit sen aamulla ollessasi Emilian kanssa kävelemässä.

»Tuo herra Marchdale?» huudahti kardinaali. »Mikä omituinen sattuma.»

»Mikä sattuma?» kysyi Beatrice.

»Niin, eikö minun oikeastaan ole kiittäminen herra Marchdalea koko nuuskarasiasta?»

»Niinkö arvelet? Minäpä luulin, että sinä olit siitä kiitollisuuden velassa minulle.»

»Niinpä niinkin», sanoi kardinaali ja veitikan piirteet suupielessä syvenivät, »mutta muistathan, että sain sen palkinnoksi, kun lupasin yhtyä kanssasi salaliittoon käännyttääksemme hänet. Asiasta toiseen, miten käännytystyösi edistyy?»

Kardinaali katsahti veljentyttäreensä mielenkiintoisena.

»Se ei edisty ollenkaan. Minulla ei ole mitään toiveita», sanoi Beatrice äänensävyllä, joka ilmaisi, että hän oli hieman hermostuneen ärtyisellä tuulella.

»Todellako —?» sanoi kardinaali.

»Ei pienimpiäkään», sanoi Beatrice.

»Minä kun luulin, että hänessä oli kääntymisen »oireita».

»Erehdyit. Niitä hänessä ei koskaan ole ollut. Hän on hyvin ikävä ja typerä ihminen. Hän ei ole käännyttämisen arvoinen», selitti Beatrice empimättä.

»Sepä surkeata!» sanoi kardinaali.

Hän tarttui jälleen kirjaansa. Mutta tuon tuostakin keskeytti hän lukemisensa ja katsahti ulos ikkunasta ja otsan kurtut osoittivat, että hän mietiskeli jotakin. Sitten pudisti hän merkitsevästi päätään ja nuuskasi.

* * * * *

Peetri kulkea tallusteli lehtikujaa myöten mieli mustana ja sydän sairaana.

Herttuattaren kopea käytös oli surmannut kaikki toiveet ja samalla myöskin kipeästi loukannut hänen miehistä ylpeyttään. Peetri tunsi itsensä nolatuksi ja nöyryytetyksi. Tosin oli herttuatar loppupuolella hiukan heltynyt. Mutta katse, jonka hän tervehtiessään oli Peetriin luonut, pisti — kasvojenilme, joka osoitti miten hän odotti, että Peetri sanoisi asiansa, kidutti — ja molemmat syöpyivät sydämeen.

Hän oli suuttunut herttuattareen, suuttunut olosuhteisiin ja elämään, suuttunut itseensä.

»Minä olen houkkio — kaksinkertainen, kolminkertainen houkkio», sanoi hän. Houkkio kun koskaan olen ajatellut häntä; kaksinkerroin mieletön kun olen ajatellut häntä niin usein; kolminkerroin, nelinkerroin, viisinkerroin hölmö, kun hetkeäkään olen mielessäni kuvitellut tästä jotakin koituvan. Olen tuhlannut aivan liiaksi aikaa. Voitto on paras, tappion tieto lähinnä paras. Tunnustan tappioni. Pistän pillit pussiin ja palaan kotiin Englantiin kiireimmän kautta.»

Synkkänä katseli hän tuttua laaksoaan ja vannoi pyhästi, ettei milloinkaan palaisi takaisin.

Olympoon jumalten nauru kajahti nyt varmaankin.

XXV.

Pistän pillit pussiin ja palaan kotiin Englantiin »kiireimmän kautta».

Kuitenkaan hän ei pistänyt »pillejä pussiin» — eikä ryhtynyt minkäänlaisiin toimenpiteisiin matkansa varalle.

»Toivon on vaikea kuolla», sanoo muuan tarkkanäköinen, ranskalainen sanomalehtimies.

Peetri uskoi toivon saaneen kuoliniskun sinä iltapäivänä. Mutta iltaan mennessä alkoi se jo elpyä. Se oli kovin heikonlainen ja kituva, mutta eloa siinä oli. Se ilmeni kenties vain siinä, että jokin hämärä tuntemus kielsi häntä palaamasta noin päätäpahkaa Englantiin, niinkuin hän vihan ensi vimmoissa ja epätoivon tuskassa oli aikonut. Piano, piano! Viisaampaa oli tietenkin toimia hitaasti, järkevämpää olla kiirehtimättä.

Mutta hän ei ollut onnellinen — kaukana siitä. Yö oli kauhea ja aamu tapasi hänet tuskallisen rauhattomana. Hän kulki melkoisia matkoja — ensin puutarhassa, mutta kun hän ei enää ijänikuisesti sietänyt nähdä noita samoja puita ja pensaita, meni hän kylään ja kulki rantatietä poppelipuitten siimeksessä seuraten kohisevaa Acoa, joka vähitellen kelmeni ja laajeni. En tosiaankaan tiedä, montako riemutonta ja palkatonta penikulmaa hän vaelsi.

Kun hän päivällisaikaan saapui kotiin väsyneenä ja pölyisenä, ojensi Marietta hänelle kauneimmalla tarjottimellaan käyntikortin ja eukon silmät loistivat kerskailevasta ylpeydestä.

Käyntikortti oli tavallista kokoa paljon suurempi ja näytti osapuilleen tämän muotoiselta:

Il Cardle Udeschini

Sacr: Congr: Archiv; et Inscript: Praef:

Palazzo Udeschini.

Ja yläreunaan oli lyijykynällä kirjoitettu pienellä, vanhanaikaisella käsialalla tavattoman sirosti ja selvästi:

»Kiittäen herra Marchdalea hänen ystävällisyydestään palauttaa nuuskarasiani.»

»Hänen ruhtinaallinen korkeutensa kardinaali Udeschini on käynyt täällä», sanoi Marietta juhlallisesti ja äänensävyssä oli hiukan moitetta siitä, ettei Peetri ollut pysytellyt kotona.

»Eiköhän tämä selvitä asiaa», sanoi Peetri heiluttaen korttia. »Tiedättehän te, että me englantilaiset olemme erittäin sukkelia tekemään johtopäätöksiä.»

»Hän tuli vaunuissa», sanoi Marietta.

»Tosiaanko?» virkkoi hänen isäntänsä.

»Niin — aivan varmasti», vakuutti eukko.

»Oliko — oliko hän yksin?» kysyi Peetri, jonka sydämessä pieni toivon kipinä alkoi syttyä.

»Ei, signorino. Ja sitten lisäsi eukko kerskailevan pöyhkeästi: »Un amplissimo porporato non va mai solo.»

Peetrin olisi pitänyt syleillä eukkoa tuon amplissimo porporaton takia. Mutta hän oli itsekkäästi kiintynyt omiin mietelmiinsä.

»Kuka oli hänen seurassaan?» kysäsi hän ikäänkuin sivumennen, teeskennellen välinpitämättömyyttä.

»Signorina Manfredi oli hänen kanssaan, vastasi Marietta vähääkään aavistamatta kuinka pelkät sanat voivat pistää.

»Vai niin», sanoi Peetri.

»Hänen ruhtinaallinen ylhäisyytensä oli kovin pahoillaan, ettei saanut tavata signorinoa», jatkoi Marietta.

»Niinkö —? Sääli miestä! Toivokaamme, että hänen mielipahansa aikaa myöten haihtuu», sanoi Peetri ivallisesti.

»Olinkohan minä eilen vähän liiaksi äkkipikainen?» ajatteli hän sitten. »Jos olisin viivähtänyt hetkisen, ei kardinaalin olisi tarvinnut vaivautua tänne tänään — olisihan minun pitänyt ymmärtää, että hän tulisi italialaisethan ovat niin kovin kohteliaita — ja jos olisin viivähtänyt — jäänyt sinne tuokioksi — niin ehkä — mahdollisesti —»

Mahdollista mitä? Oi, ei mitään. Ja kuitenkin, jos hän olisi jäänyt… olisi hän ainakin voittanut aikaa. Herttuatar oli jo alkanut heltyä. Hän ei voinut tuon jos sanan suhteen päästä mihinkään suoranaiseen johtopäätökseen, mutta häntä hiukan kadutti, ettei hän ollut jäänyt, hänen omatuntonsa soimasi häntä yltiöpäisyydestä. Ja kumma kyllä virkistivät omantunnon soimaukset eloonherännyttä toivoa.

»Enpä eilen kunnollisesti tutkinut olosuhteita», sanoi hän.

Ja tästä tietysti johtui, että hänen jonakuna toisena päivänä oli ne paremmin tutkittava.

Mutta hänen toivonsa oli vielä kovin heikko ja kituva ja mielensä yhä vielä mustana.

»Signorino, te ette syö mitään», sanoi Marietta katsoen häneen epäilevästi ja moittivasti.

»Enhän toki ole sanonutkaan syöväni», intti Peetri.

»Oletteko sairas, signorino?» kysyi eukko levottomana.

»En — en suinkaan; signorinonne voi sangen hyvin», vastasi Peetri.

»Silloin kai ruoka on huonoa?» Eukon oli äärettömän vaikea saada suustaan tämä peloittava otaksuma ja jännityksellä odotti hän nyt vastausta.

»Ruoka on erinomaista, jos uskaltaa arvostella sitä, vaikkei ole syönyt sitä», sanoi Peetri. »Minä en salli, että minun keittäjätärtäni panetellaan.»

»Ah-h-h!» Marietalta pääsi syvä helpoituksen huokaus.

»Vika ei ole signorinossa eikä ruoassa, vaan mailmassa, joka on vallan kiperä», selitti Peetri surun voittoisena. »Aika on luisunut oikealta tolalta. Sukupuolessa on jotain nurinkurista, se on uudistuksen ja parannuksen tarpeessa.»

»Mikä sukupuoli?» kysyi Marietta.

»Sukupuoli», sanoi Peetri hymähtäen.

Kaunopuhujat ovat kaikki yksimielisiä siitä, että on olemassa vain yksi sukupuoli: kaunis sukupuoli, ilkeä sukupuoli, hempeä sukupuoli, julma sukupuoli. Me miehet emme muodosta mitään sukupuolta, olemme vain joukon jatkona. Olemme vain — teidän välikappaleitanne ja kisakalujanne — teidän sulkapallojanne, joita te mielivaltaisesti mailanne avulla singahutatte minne milloinkin — teidän häilyvä häntänne ja henkivartionne. Nainen meidät synnyttää, kapaloi ja kasvattaa, nainen meitä hallitsee, nainen meidät pauloihinsa kiehtoo, tenhoo, rohkaisee ja luotansa työntää, nainen meitä kiduttaa, kiusaa ja sortaa, nainen meidät lopuksi kuolinvaatteisiin käärii. Miehen elämä, syntymä ja kuolema pyörivät naisen ympärillä aivan kuin akselin. Olen aina ollut misantrooppi, mutta nytpä olen vähällä tulla misogyyniksi. Tahdotteko auttaa minua siihen?»

»Misogyyni?» Mikä se on, signorino?» kysäsi Marietta.

»Naisvihaaja», selitti Peetri, »henkilö, joka inhoo ja vieroo naissukupuolta, henkilö, joka on heittänyt luotaan ruusunhohtoiset silmälasit ja näkee naisen sinänsä ilman pettävän mielikuvituksen väritystä ja hohdetta — hän on päässyt naisen olemuksen perille. Eikä hänellä ole muuta neuvoa kuin ruveta naisvihaajaksi. Ainoastaan siten voi pysyä haavoittumattomana. Se on varmaankin ainoa tepsivä keino. Ollessani tänään kävelyllä, kiskoin muistini erinäisistä lokeroista koko joukon teräviä mietelauselmia, jotka kaikki kohdistuivat naiseen ja asetin ne johdonmukaiseen järjestykseen. Naisen turmeltunut makuhan aikojen hämärässä sarastuksessa toi mailmaan synnin ja kärsimyksen. Olihan Pandorakin nainen, Pandora, tuo ihana immyt, joka lippaastaan päästi vapaaksi parven siivekkäitä kiusanhenkiä, jotka alituisesti ahdistavat meitä. En tahdo johdattaa mieleennekään pyhän Johannes Krysostomuksen kultaista vertauskuvaa muutamasta temppelistä ja siitä mistä sen rakennuttaminen aiheutui. Mutta minä tahdon käydä asian ytimeen ja kysyä onko totta, että »kaikki naiset ovat riitapukareita», niinkuin muuan runoilija suvaitsee sanoa.»

Marietta katseli kärsivällisenä taivasta kohti. Hän ei vastannut sanaakaan.

»Kieli on naisen ase, samoin kuin nyrkki miehen», jatkoi Peetri jälleen puhettaan. »Ja se on paljon vaarallisempi ase. Sanat eivät riko luita — mutta ne särkevät sen sijaan sydämiä. Mutta ajatelkaa, jos miehet olisivat likimainkaan yhtä kärkkäitä käyttämään nyrkkiään kuin naiset terävää, myrkyllistä kieltään, kuinka raakoina ja hurjapäisinä pitäisittekään heitä, ja miten paljon työtä saisivatkaan esivallan edustajat! Kas siinä kunnon vanhoista mietelmistä muuan, joka juolahti mieleeni kävellessäni. Kaikki naiset ovat samanlaisia — eivätkä nuo elävät muotinuket suurestikaan eroa toisistaan — kas siinä toinen mietelmä! Nainen on oikkujensa orja — hänen miehensä, lapsensa ja palvelijansa ovat niiden uhreja — siinä kolmas. Nainen on kourallinen neuloja, mies hänen neulatyynynsä. Kun nainen rakastaa, ei hän rakasta miestä, vaan miehen imartelua; naisen rakkaus on hänen itserakkautensa kajastusta. Mies, joka nai, kytkee itsensä kahleisiin. Avioliitto on kuin lintuhäkki puutarhassa. Ulkopuolella olevat linnut pyrkivät väkisin häkkiin, mutta häkkilinnut tietävät, ettei kenenkään tila ole niin kadehdittava kuin ulkopuolella olevien lintujen. No, sanokaa toki jotakin! Mitä arvelette asiasta? Neuvotteko minua rupeamaan naisvihaajaksi?»

»En ymmärrä hölyn pölyä», sanoi Marietta.

»Tietysti ette ymmärrä», sanoi Peetri. »Kukapa voisi tällaista pötyä ymmärtää? Siinähän se pahin pulma onkin. Jos vain voisi ymmärtää ja uskoa, niin saavuttaisi mielen rauhan ja saattaisi alistua. Mutta voi minua! En ole koskaan oikein uskonut ihmisen pahuuteen, enkä myöskään voi uskoa, vaikka kuinka koettaisin, ettei naista kannata tavoitella. Siksipä nyt näette minun sulavan kyyneleihin kykenemättömänä syömään päivällistäni. Oi, ajatelkaapas», sanoi hän kiihkeästi, alkaen äkkiä puhella englanninkieltä, »ajatelkaa, noin neljätoista päivää sitten, noin kaksi pientä viikkopahasta sitten, istui hän tässä keittiössä, istui aivan kotiutuneena märissä vaatteissaan kaataen teetä meille kaikille aivan kuin olisi hän ollut talon emäntä.»

Päivät vierivät. Peetri ei voinut käydä Ventirosessa — ainakin tuntui hänestä siltä. Hän alkoi taas vanhaan tapaansa oleskella puutarhassa, kuljeskella virran rantamaa pitkin ja nälkäisin ja valppain katsein tähystellä linnaan päin. Virta hyrskyi ja kohisi, aurinko paistoi täydeltä terältään, suihkukaivo solisi; lintuset lentelivät sinne tänne omissa hommissaan, kukkaset levittivät sulotuoksujaan; Gnisi törrötti synkkähahmoisena ja lännenpuoleinen luonto hymyili. Monte Sfiorito koreili kaiken mailman väreissä — ei vain näyttäytynyt omissa valkeissa tamineissaan. Kaikki oli entisellään — hän vain itse oli muuttunut. Viikko vieri. Hän ei vilahdukseltakaan nähnyt herttuatarta. Ja kuitenkaan ei hän ryhtynyt minkäänlaisiin toimenpiteisiin matkansa varalle.

XXVI.

Ja sitten Marietta sairastui.

Kun hän eräänä aamuna tuli Peetrin huoneeseen teetä tuomaan ja vetämään sälekaihtimet ikkunoista, ei hän tavallisuuden mukaan pirteästi tervehtinyt »Buon' giorno, signorino.»

Huomatessaan tämän huudahti Peetri ihmeissään päänalukseltaan: »Buon' giorno, Marietta».

»Buon' giorno, signorino», vastasi Marietta kuiskaten.

»Mikä teidän on? Miksi olette niin salaperäinen?» kysyi Peetri.

»Olen vilustunut, signorino», kuiskasi eukko painaen kädellään poveaan.
»En saa puhutuksi.»

Kaihtimet eivät enää varjostaneet ikkunoita, huone oli tulvillaan päivänpaistetta. Peetri katseli Mariettaa. Jokin eukon ulkomuodossa säikähdytti häntä. Kasvot olivat kummasti muuttuneet, olivat veltot ja punaläikkäiset.

»Tulkaa lähemmäksi», sanoi Peetri käskevästi. »Antakaa minulle kätenne.»

Eukko pyyhki huolellisesti vanhan ruskean kätensä esiliinaansa ja ojensi sen sitten Peetrille.

Se oli kuiva ja kuumeinen.

»Teissä on kuumetta», sanoi Peetri. »Teidän täytyy paneutua makuulle ja pysyä vuoteessa, kunnes kuume on ohi.»

»En voi paneutua makuulle, signorino», selitti eukko, »Miks'ette?
Oletteko koettanut?»

»En, signorino.»

»Teidän on mahdoton tietää, voitteko vai ette, ennenkuin olette koettanut. Koettakaahan! Jollei ensi yritys onnistu, niin koettakaa uudestaan ja taas uudestaan.»

»En voi. Kuka silloin hoitaisi signorinon taloutta?»

»Hiiteen signorinon talous! Hoitakoon se itsensä! Ettekö milloinkaan ole huomannut, että jos oikein tunnollisesti laiminlyö työnsä, niin se jollakin ihmeellisellä tavalla kuitenkin tulee suoritetuksi. Te olette vilustunut, olette kuumeessa. Teidän täytyy välttää vetoa, ja ainoa paikka, joka saattaa suojella teitä vedolta — on vuode. Menkää siis paikalla makuulle.»

Marietta poistui huoneesta.

Kun Peetri puolen tunnin kuluttua tuli alakertaan, kuuli hän Marietan liikkuvan keittiössä.

»Marietta!» huudahti hän astuen sisään ankaran näköisenä kuin itse koston jumala. Sanoinhan teille, että menisitte makuulle.»

Marietta hätkähti ja näytti hieman säikähtyneeltä aivan kuin olisi hänet yllätetty rikoksen teosta.

»Sanoitte kyllä, signorino», kuiskasi hän.

»Entä —? Oletteko nyt vuoteessa?» kysyi Peetri.

»En», myönsi eukko.

»Onko minun pakko panna teidät vuoteeseen?»

»Ei, ei signorino», kuiskasi eukko kauhuissaan.

»Menkää sitten paikalla makuulle. Jos vielä viivyttelette tuokion, niin syytän teitä tahallisesta uppiniskaisuudesta.»

»Hyvä, signorino», sanoi Marietta suostuen vastahakoisesti.

Peetri meni puutarhaansa. Gigi, puutarhuri, työskenteli siellä.

»Tuota miestäpä juuri halusin tavata», sanoi Peetri ja viittasi hänelle. »Onko kylässä lääkäriä? kysyi hän Gigin tultua lähettyville.

»On, signorino. Kylän asiamies, tohtori Carretaji, on lääkäri.»

»Hyvä», sanoi Peetri. »Olkaa hyvä ja menkää kylään kutsumaan tohtori Carretajia jos mahdollista tänään sairaskäynnille tänne. Marietta on sairastunut.»

»Mielelläni, signorino.»

»Odottakaahan hieman. Onko kylässä vaimoihmisiä?»

»Onpa kylläkin, signorino! On oikein kosolta», vastasi Gigi pyörittäen tummia silmiään ja huitoen käsiään.

»Olen vain yhden ainoan tarpeessa. Tarvitsen naisen, joka tulee tänne päiväksi tai pariksi ja suorittaa Marietan työt: keittää ruokaa, siivoo ja tekee muuta sen tapaista. Voitteko te hankkia minulle sellaisen vaimoihmisen?»

»Minun naiseni ei ole niinkään kykenemätön», sanoi Gigi, »ehkä hän kelpaisi signorinolle.»

»Oo, en tiennyt, että olitte naimisissa. Onnittelen tuhatkertaisesti. Niin, teidän vaimonne on kylläkin sopiva. Tehkää hyvin ja pyytäkää häntä tulemaan tänne sijaiskuningattareksi Marietan sairastaessa.»

Gigi lähti kylään.

Peetri meni asuinrakennukseen ja koputti Marietan makuuhuoneen ovelle. Hän tapasi Marietan makuulta rukousnauha sormien välissä. Jollei eukko jaksanutkaan tehdä työtä, ei hän kuitenkaan tahtonut hukata aikaa. Marietan yksinkertaisessa elämän järjestelmässä, esiintyivät työ ja rukous, rukous ja työ vaihtuvina, toisiaan täydentävinä velvollisuuksina.

»Mutta eihän teidän peitteenne ole tarpeeksi lämmin», sanoi Peetri.

Hän kävi noutamassa oman matkapeittonsa ja levitti sen huolellisesti eukon yli. Sitten meni hän keittiöön, jonka takkaan Marietta äskettäin oli tehnyt tulen ja täytti pullon kuumalla vedellä.

»Pankaa tämä jalkapuoleen», sanoi hän antaessaan eukolle pullon.

»On aivan nurinkurista, että signorino minua palvelee. En mitenkään voi sitä sallia», kuiskasi vanhus ponnistaen kaikki voimansa saadakseen sanansa kuuluville.

»Signorinosta on se hauskaa — ja kovin terveellistä on hiukan jaloitella», vakuutti Peetri.

Tohtori Carretaji saapui kahdentoista paikkeilla. Hän oli lihavahko, keski-ikäinen mies, kiehkura tummaa tukkaa koristi hänen norsunluunkeltaista päälakeaan, hänellä oli paksut kultavitjat (niitä koristi tuo välttämätön suippokärkinen koralli) ja hänen kätensä olivat paksut ja karvaiset. Mutta hän näytti ystävälliseltä ja rehelliseltä ja ammattiinsa perehtyneeltä.

»Hänessä on kurkunpään tulehdus, ja pelkäänpä, että henkitorvessakin on tulehduksen oireita», selitti lääkäri.

»Onko hengenvaaraa?» kysyi Peetri.

»Ei pienintäkään. Hänen täytyy pysyttäytyä vuoteessa ja usein nauttia ravintoa. Kuumaa maitoa ja silloin tällöin lihalientä. Lähetän teille lääkkeitä. Mutta ruoka ja lämpö ovat kuitenkin tehokkain parannuskeino. Käyn huomenna potilasta katsomassa.»

Gigin vaimo saapui. Hän oli pitkä, roteva, tummasilmäinen, punaposkinen nuori nainen ja Gigin silmät säihkyivät ylpeyttä hänen kertoessaan, että vaimon nimi oli Karolina Maddalena.

Peetrin oli pakko koko päivän pitää huolta siitä, että Marietta säännöllisesti nautti lihalientä, maitoa ja lääkkeitä. Eukko oli pitkät ajat unenhorroksissa. Valveilla ollessaan kosketteli hän rukousnauhansa helmiä lukien rukouksia.

Mutta seuraavana päivänä oli hän ilmeisesti huonompi.

»Niin — henkitorven tulehdusta, kuten pelkäsin», sanoi lääkäri. »Vaaraako? Ei, ei vähääkään, jos häntä huolellisesti hoidetaan. Pankaa hiukan konjakkia maidon sekaan ja antakaa hänen juoda vähintäin pieni kupillinen joka puolen tunnin päästä. Paras olisi hankkia sairaanhoitajatar. Jonkun täytyy öisin valvoa hänen luonaan. Venzonassa on laupeudensisarten luostari. Jos haluatte, niin soitan sinne ja hankin teille hoitajattaren.»

»Olisin kovin kiitollinen, jos tekisitte sen», sanoi Peetri.

Iltapäivällä saapui sisar Scholastica ja ryhtyi toimeensa. Sisar
Scholastica oli nuori, kalpea, maltillinen ja toimeensa perehtynyt.
Mutta toisinaan täytyi hänen kuitenkin turvautua Peetriin.

»Potilas kieltäytyy juomasta maitoa. Kenties te saatte hänet taipumaan», sanoi sisar.

Käyttäen isäntävaltaansa, sanoi Peetri silloin puolittain ankaran, puolittain leikillisen käskevästi:

»Kas niin, Marietta. Juokaa heti paikalla maitonne. Se on signorinon tahto. Teidän täytyy totella signorinoa.»

Peetrin sanat herättivät eukon järkiin ja hän tyhjensi maitokupin, jonka Peetri oli vienyt hänen huulilleen.

Kolmannen päivän aamuna sanoi sisar Scholastica: »hän kuvittelee olevansa huonompi. Minä puolestani en sitä usko. Mutta hän kuvailee yhtenään, että hän kuolee. Hän tahtoo puhutella pappia ja luulenpa, että se rauhoittaisi hänen mieltään. Olkaa hyvä ja lähettäkää noutamaan pitäjän pappia ja ilmoittakaa myöskin hyväntahtoisesti, ettei ole mitään syytä antaa hänelle Herran ehtoollista, mutta että papin käynti ehkä rauhoittaa häntä.» Ja lääkäri, joka myöskin oli saapuvilla, yhtyi sairaanhoitajan mielipiteeseen.

»Hänen tilansa ei suinkaan ole huonompi — pikemmin parempi. Taudin kehitys on aivan luonnollinen. Mutta hänen kaltaisensa henkilöt uskovat aina kuolevansa, jos ovat siksi sairaita, että heidän täytyy pysyttäytyä vuoteessa. Tuo pelko johtuu tietämättömyydestä. Uskonpa, että hänen mielensä rauhoittuisi, jos hän saisi puhutella pappia. Mutta ei ole pienintäkään syytä antaa hänelle Herran ehtoollista.»

Siis lähetti Peetri Gigin hakemaan pitäjän pappia. Gigi palasi kuitenkin yksin ja kertoi, ettei pappi ollut kotosalla. Hän oli vetäytynyt yksinäisyyteen toimittaakseen erinäisiä hartausharjoituksia ja palaisi vasta sunnuntaina. Tänään oli keskiviikko.

»Mitä meidän on tekeminen?» kysyi Peetri sisar Scholasticalta.

»Kutsukaa monsignore Langshawe Ventirosen linnasta, ehdotti sisar.

»Käyköhän tämä päinsä?» kysyi Peetri.

»Aivan hyvin», vastasi sisar. »Sairastapauksissa saattaa vallan hyvin kääntyä lähimmän papin puoleen, joka aina kernaasti noudattaa kutsua».

Ja Peetri lähetti Gigin viemään kirjelippusta monsignore Langshawelle.

Kotvan ajan kuluttua pyörähtivät vaunut kartanolle, Gigi istui ajajan vieressä ja vaunuista ei astunut monsignore Langshawe, vaan kardinaali Udeschini Emilia Manfredin seuraamana.

Kardinaali ojensi Peetrille kätensä ja hymyili. Ja hänen hymynsä oli suloisen lempeää, virkistävää, ja aurinkoista, oli aivan kuin vienoa soittoa, ajatteli Peetri. Oli kuin äänetön ylistyslaulu.

»Monsignore Langshawe on matkustanut Skotlantiin viettääkseen siellä loma-aikansa, ja minä olen tullut hänen sijaansa. Teidän lähettiläänne kertoi minulle, mistä oli kysymys», selitti kardinaali.

»En voi kyllin kiittää teidän ylhäisyyttänne», sopersi Peetri ja johdatti hänet Marietan huoneeseen.

Sisar Scholastica lankesi polvilleen, painoi huulensa kardinaalin sormukseen ja vastaanotti häneltä siunauksen. Sitten poistuivat hän ja Peetri, ja menivät puutarhaan.

Sisar lyöttäytyi paikalla Emilian seuraan ja molemmat käyskentelivät jutellen edestakaisin käytävällä. Peetri istuutui puutarhapenkille tavalliselle paikalle, veteli haikuja ja odotteli.

Miltei tunti kului.

Viimein tuli kardinaali ulos.

Peetri nousi paikaltaan ja meni häntä vastaan.

Kardinaali hymyili, mutta silmässä kimalteli vielä kyynel.

»Herra Marchdale, teidän taloudenhoitajanne on kovissa omantunnon tuskissa muutamien rikosten johdosta, joita hän on tehnyt teitä vastaan», sanoi hän. »Meidän kesken puhuen tuntuvat ne minusta vähäisiltä. Mutta minä en saa eukon päätä kääntymään. Hän ei saa mielenrauhaa, ennenkuin on pyytänyt ja saanut teiltä anteeksi.

»Rikkonutko minua vastaan?» ihmetteli Peetri. »Jollei rikoksena pidetä sitä ääretöntä kärsivällisyyttä, jota hän on osoittanut isäntänsä oikkuihin nähden — ei hän ole mitään rikkonut minua vastaan.»

»Samapa tuo», sanoi kardinaali. »Hänen omatuntonsa soimaa häntä — hänen täytyy totella sen ääntä. Tulkaa kanssani hänen luokseen.»

Kardinaali istahti Marietan vuoteen pääpuoleen ja tarttui eukon käteen.

»Rakas ystävä», puhui kardinaali hellästi ja lempeästi kuin olisi hän jutellut rakkaalle lapsoselle, »nyt on herra Marchdale täällä. Sanokaa hänellä, mikä mieltänne painaa. Hän mielellään kuulee ja suo teille anteeksi.»

Marietta kiinnitti levottomana katseensa Peetriin.

»Ensiksikin tahdon pyytää signorinolta anteeksi, että tuotan hänelle niin kovin paljon vaivaa», kuiskasi hän. »Minä olen signorinon palvelija, mutta sen sijaan, että palvelisin häntä, olen hänelle vain vastukseksi.»

Hän vaikeni. Kardinaali hymyili Peetrille.

Peetri vastasi: »kuulkaa, Marietta, jos puhutte tuolla tavalla, niin houkuttelette minun itkemään. Te olette paras palvelija auringon alla, ettekä ole minulle ollenkaan vastukseksi. Te päinvastoin annatte minulle tilaisuuden — joka minua suuresti ilahuttaisi, jollei se samalla tuottaisi teille tuskaa — osoittaa teille, miten kiintynyt olen teihin ja miten kiitollinen olen teille.»

»Siinähän sen nyt kuulette, ettei signorino ollenkaan paheksu sitä», sanoi kardinaali. »Nyt seuraavaan asiaan! Jatkakaa!»

»Pyydän signorinolta anteeksi julkeuttani», kuiskasi Marietta.

»Julkeuttanne —?» toisti Peetri ihmeissään. »Koska te olette ollut julkea?»

»Olen, signorino», jatkoi eukko kuiskaten. »Olen toisinaan väittänyt signorinoa vastaan. Minä intin vastaan, kun signorino sanoi, että Paduan pyhä Antonio oli syntynyt Lissabonissa. On julkeata palvelijattarelta kiistellä isäntänsä kanssa. Ja nyt hänen korkea ylhäisyytensä sanoo, että signorino oli oikeassa. Pyydän tuhannesti anteeksi.»

Hymysuin katsahti kardinaali taasen Peetriin.

»Voi teitä, kunnon, hyvää eukkoa», sanoi Peetri, eikä tiennyt nauraisiko vai itkisikö, »eihän tässä voi olla kysymystäkään anteeksiannosta, mehän vain olimme eri mieltä asiasta. Voi teitä, herttaista vanhusta!»

Kardinaali hymyili ja taputteli Marietan kättä. »Signorino on aivan liian hyvä», huoahti Marietta. »Jatkakaa, ystäväni», sanoi kardinaali.

»Olen panetellut — olen vikapää kuolemansyntiin. Olen panetellut signorinoa», jatkoi eukko. »Sanoin — sanoin ihmisille — että signorino oli yksinkertainen — yksinkertainen ja luonnollinen. Kas, minä uskoin sen silloin. Nyt tiedän, ettei se ole totta. Ymmärrän sen johtuvan vain siitä, että signorino on englantilainen.

Vielä kerran katsahti kardinaali Peetriin ja hymyili.

Ja vielä kerran pyrki Peetriltä sekä nauru että itku.

»Kunnon Marietta! Minä olen sekä yksinkertainen että luonnollinen.
Ainakin pyrin olemaan. Kas niin! Katsokaa nyt minuun ja hymyilkää!
Luvatkaa, ettette enää ole huolissanne näistä asioista.»

Marietta katsahti Peetriin ja yritti hymyillä.

»Signorino on aivan liian hyvä», kuiskasi hän.

»Kotvan vaitiolon jälkeen virkkoi kardinaali: »kas niin, ystäväni, tunnustakaa nyt viimeinen syntinne.»

Marietta vaikeroi hiljaa ja väänteli ja käänteli päätään sieluntuskissa.

»Ei teidän tarvitse ollenkaan olla peloissanne», sanoi kardinaali.
Kyllä herra Marchdale varmasti antaa teille anteeksi.»

»Voi — voi — voi —,» valitteli Marietta tuijottaen kattoon.

Kardinaali taputti hänen kättään. »Rohkeutta vain», sanoi hän.

»Oi, signorino mio, tätä syntiä ette koskaan suo minulle anteeksi», sanoi eukko. »Muistattehan, signorino, tuota pientä porsasta, jota te kutsuitte Francescoksi?»

»Muistan, muistan», vastasi Peetri.

»Tehän käskitte minun viedä pois tuon pienen porsaan ja hankkia sille kodin. Ja minä sanoin vieväni sen veljenpojalleni, joka on maanviljelijä ja asuu lähellä Foglianoa. Muistattehan, signorino»?

»Muistan kyllä, Marietta hyvä», vastasi Peetri.

Marietta veti syvään henkeään ja kooten kaiken rohkeutensa virkkoi:

»Mutta nähkääs, minä en vienytkään sitä veljenpojalleni. Se joutui sittenkin signorinon — syötäväksi.

Peetrin oli kovin vaikeata olla purskahtamatta nauruun. Hän sai vain kurkustaan puserretuksi tukahdetun »oh» sanan.

»Niin», kuiskasi Marietta. »Olihan se ostettu signorinon rahoilla. Enkä tahtonut, että signorinon rahat menisivät hukkaan. Siksi petin signorinon. Te saitte sen kananpoikapiirakkana.»

Pelkäänpä, että Peetri nyt todellakin purskahti nauruun. Ja kardinaalikin hymähti — niin, miltei nauraa kihersi. Hän otti aika hyppysellisen nuuskaa.

»Minä tapoin Francescon ja petin signorinon. Olen nyt siitä kovin pahoillani», sanoi Marietta.

Peetri kumartui Marietan puoleen.

»Marietta», sanoi hän, »teidän omatuntonne on aivan liian arka. Mitä Francescon tappamiseen tulee — niin olemmehan kaikki kuolevaisia eikä hän olisi voinut elää ikuisesti. Ja mitä pettämiseen tulee, niin teittehän sen minun parhaakseni. Muistan varsin hyvin tuon piirakan. Se oli parasta, mitä ilmoisna ikänä olen syönyt. Älkää enää murehtiko tuon pikku porsaan tähden.»

Marietta käänsi kasvonsa Peetrin puoleen ja hymyili. »Voitteko te, signorino, antaa anteeksi palvelijallenne?» kuiskasi hän.

Liikutuksen valtaamana kumartui Peetri eukon yli ja suuteli hänen ruskeata, kurttuista poskeaan.

»Kyllä hän nyt rauhoittuu», sanoi kardinaali. »Minä jään hänen luokseen vielä vähäksi aikaa.»

Peetri poistui huoneesta. Kohtaus oli ollut lapsellinen — eikö totta? — naurettava, jopa kerrassaan koomillinen. Ja kuitenkin tuntui Peetristä kuin olisi hänen sydämensä ollut tulvillaan kyyneleitä. Kun hän muisteli kardinaalia, hänen kasvojaan, hänen hymyään, hänen äänen värettään, hänen sanojaan, muisteli miten kardinaali oli pidellyt Marietan kättä ja taputellut sitä — niin outo riemu, omituinen innostuksen ja haltioitumisen tunne täytti hänen sydämensä.

»Mikä taivaallinen vanhus!» ajatteli hän.

Puutarhassa kävelivät yhä vielä sisar Scholastica ja Emilia rinnan.

He pysähtyivät Peetrin tullessa puutarhaan ja Emilia virkkoi: »teidän luvallanne, signore, on sisar Scholastica ottanut minut apulaisekseen. Tulen tänne joka aamu ja istun sitten Marietan luona päivisin. Se helpoittaa hiukan sisaren työtä, hänen kun täytyy valvoa öisin sairaan luona.»

Sitten tuli Emilia joka aamu. Kulki puiston kautta ja astui virran poikki tikapuuporrasta myöten, jonka Peetri oli jättänyt sinne vakituista käyttöä varten. Ja pari kertaa viikossa illansuussa tuli kardinaali keveissä vaunuissaan ja oltuaan hetken Marietan luona, vei Emilian mukanaan kotiin.

Sairashuoneessa luki Emilia tavallisesti ääneen Marietalle tai auttoi häntä rukousnauhan käytössä.

Marietta parani päivä päivältä. Parin viikon kuluttua saattoi hän iltapäivisin noin tunniksi tai pariksi nousta vuoteesta ja istua auringonpaisteessa puutarhassa. Ja sitten sisar Scholastica palasi kotiin luostariinsa Venzonaan. Kolmannen viikon loppupuoliskolla saattoi Marietta olla jalkeilla koko päivän. Mutta Gigin topakka Karolina Maddalena hallitsi yhä sijaiskuningattarena keittiössä. Ja Emilia tuli yhä edelleen joka aamu.

»Minkätähden ei herttuatar milloinkaan tule?» ihmetteli Peetri.
»Sietäisipä hänenkin tulla katsomaan Marietta-raukkaa.»

Niin usein kun hän ajatteli kardinaali Udeschiniä, läikähti hänen sydämessään sama outo riemuntunne, joka oli hänet vallannut, hänen jättäessään Marietan yksin herttaisen vanhuksen seuraan, kun tämä ensi kerran kävi eukkoa katsomassa. Aluksi saattoi hän vain hyvin ylimalkaisesti ja epämääräisesti tulkita tuon tunteen. »Hän on mies, joka uudistaa uskomme moneen asiaan, joka herättää inhimillisyyden meissä eloon.» Mutta vähitellen tämä tunne kiteytyi, otollisella hetkellä löysi se itselleen ilmaisumuodon, joka ei enää ollut epämääräinen.

Muutamana iltapäivänä oli hän juuri saattanut kardinaalin ja Emilian heidän vaunujensa luo. Hän seisoi kotvan aikaa veräjällä ja katseli poisvieriviä vaunuja.

»Tuossa vanhuksessa on todellakin jotakin taivaallista», ajatteli hän.

Yhä katsoen poisvieriviä vaunuja tapasi hän itsensä, kulkiessaan puutarhaa kohti, lausumasta puoliääneen:

»Et tiedä sinä, miten lähimmäisesi uskoa olet vahvistanut.»

Sanat, jotka pulpahtivat Peetrin huulilta, lausuttiin kardinaalille, jonka hänen sielunsa silmä oli nähnyt, hänen mielikuvituksensa sivellin piirtänyt. Nuo sanat kumpuilivat aivan itsestään, olivat hänelle miltei yllätys, joku toinen tuntui ne lausuneen. Hänellä ei ollut aavistustakaan, mistä hän ne oli ottanut, eikä hän myöskään muistanut, kuka runoilija oli ne tekaissut. Emersonin sanojako ne olivat? Hän ei ollut moneen vuoteen lukenut ainoatakaan Emersonin kirjoittamaa riviä.

Mutta koko illan soivat nuo sanat hänen korvissaan. Ja tuo sydämellisen riemun ja hartauden tunne ei ollut hänestä enää niin oudon ihmeellistä. Ja minä uskon, että tuo tuntemus yhä syventymistään syventyi.

Kun kardinaali seuraavalla kerralla saapui Villa Florianoon ja ojensi Peetrille kätensä, ei tämä tyytynyt vain puristamaan sitä englantilaiseen tapaan, niinkuin ennen oli tehnyt.

Kardinaali näytti hämmästyvän. Mutta sitten katseli hän silmänräpäyksen Peetrin kasvoja terävästi ja tutkivasti ja hänen silmänsä kävivät lempeiksi. Niistä säteili ihmeellisen kirkas loiste, ihmeellisen puhdas, ihana valo.

»Benedicat te Omnipotens Deus, Pater, et Filius, et Spiritus Sanotus», sanoi hän tehden ristinmerkin.

XXVII.

Kardinaali Udeschini käyskenteli edestakaisin linnan terassilla lukien rukouskirjaansa.

Beatrice istui terassin toisessa päässä valkoisen kangaskatoksen siimeksessä tehden käsityötä.

Kotvan ajan kuluttua seisahtui kardinaali Beatricen läheisyyteen ja sulki kirjansa pannen sormensa lehtien väliin merkiksi.

»Sinun naimisesi tulee olemaan suuri tappio Casa Udeschinille», huomautti kardinaali.

Beatrice katsahti setäänsä hämmästyneen näköisenä.

»Minunko naimiseni?» huudahti hän purskahtaen nauruun. »Olipa tuo totisesti salama kirkkaalta taivaalta.

»Niin — sinun naimisesi», toisti kardinaali vakuuttavasti. »Sinä olet vielä nuori nainen — tuskin kahdeksan kolmatta vuotta. Sinä menet varmasti naimisiin. On oikeuden mukaista, että sinä menet naimisiin. Ei sinulla ole taipumusta luostarielämään. Sentähden sinun pitää mennä naimisiin. Mutta Udeschinin perheelle koituu siitä suuri tappio.»

»Eipä huolta huomenesta», sanoi Beatrice hilpeästi. »En ole ollenkaan ajatellut naimista, enkä aijo koskaan mennä naimisiin.»

»Il ne faut jamais dire à la fontaine, je ne boirai de ton eau» [Älä koskaan sano kaivolle: »sinun vettäsi en juo»], sanoi hänen ylhäisyytensä »sulkumerkkien» syventyessä ja harmaitten silmien säikkyessä veitikkamaisuutta. »Tavallisissa oloissa on avioliitto maallikolle yhtä luonnollinen kuin aviottomuus hengelliselle säädylle. Tietysti sinä menet naimisiin. Me olisimme kovin itsekkäitä, jos vastustaisimme naimistasi. Tietysti sinun pitää mennä naimisiin, vaikka perhe tuleekin siitä suuresti kärsimään — varsinkin minä. Olet minulle rakas aivan kuin olisit omaa vertani. Unohdan aina, että sinä vain nimellisesti olet veljentyttäreni.»

»Minä en koskaan mene naimisiin. Tapahtukoon mitä tahansa, mutta minun tunteeni sinua kohtaan eivät milloinkaan muutu. Tiedäthän, miten syvästi sinua rakastan.» Hän katseli setäänsä hymyillen hänelle hellästi.» Sinä sanot, että vain nimellisesti olet setäni. Mutta olethan sinä minulle enemmän kuin setä — olet ollut minulle isän sijasta aina siitä saakka, kun jätin luostarin.»

Hymyhuulin kuiskasi kardinaali: »rakkahimpani! Minusta on kuitenkin erittäin tärkeätä», jatkoi hän, »että sinä naimisiin mennessäsi, saat hyvän miehen, miehen, joka sinulle soveltuu — joka sinua rakastaa, jota sinä rakastat — jos mahdollista, miehen, joka ei kokonaan erota sinua minusta, joka mahdollisesti myöskin hiukan pitää minusta. Murhe minut hautaan veisi, jos ottaisit arvottoman.»

»Tuon vaaran minä kyllä luotani torjun olemalla naimisiin menemättä», selitti Beatrice.

»Älä turhia — kyllä sinä vielä menet naimisiin», sanoi kardinaali. Ja muista, etten minä vastusta avioliittoasi — siinä tapauksessa että tuleva miehesi on hyvä ihminen. Felipe on sitä paheksuva — Guidon kasvot käyvät noloiksi — mutta ainakin minä puolestani tulen kannattamaan sitä, jos olen vakuutettu siitä, että saat hyvän miehen. Hyviä miehiä on kovin harvassa, ja hyviä aviomiehiä vieläkin harvemmassa. En soisi näkeväni sinua naimisissa esimerkiksi jonkun Rooman aatelistoon kuuluvan miehen kanssa. Siksi toivonkin, ettet ota roomalaista. Sinun tulisi ennemmin naida joku omista maamiehistäsi. Meidän tappiomme kävisi tietysti kaksi kertaa suuremmaksi, jos sinä naimisiin mentyäsi jättäisit Italian. Mutta minä vakuutan sinulle — jos hän mielestäni on sinun arvoisesi — että saat minusta luotettavan liittolaisen.»

Hän jatkoi kävelyään ja avasi uudelleen rukouskirjansa.

Beatrice ryhtyi käsityötään ompelemaan. Mutta hänen oli kovin vaikeata kiinnittää siihen huomiotaan. Tuon tuostakin pisti hän neulan kankaaseen, työ valahti helmaan ja katseen harhaillessa laaksoon päin vaipui hän mietteisiin.

»Miksi sanoi hän tuon kaiken minulle?» Tuo kysymys palasi yhä uudestaan hänen mieleensä.

Hetken kuluttua sulki kardinaali rukouskirjansa ja pisti sen taskuunsa. Luultavasti oli hän jo lukenut päivän tutkielmat. Hän meni ja istuutui korituoliin suojakatoksen alle. Pöydällä olevien kirjojen ja pikkukapineitten joukossa oli vesikarahvi ja muutama lasi, hopeainen sokerirasia ja kristallimaljakko täynnä tuoreita granaattiomenansiemeniä, jotka säihkyivät kuin hehkuvat rubiinit. Kardinaali kaasi vettä lasiin, pani siihen sokeripalasen ja lusikallisen granaattiomenansiemeniä, hämmensi sekoitusta, kunnes se tuli ruusunpunaiseksi ja joi sen sitten pienin siemauksin.

»Mikä sinua vaivaa, Beatrice?» kysyi hän aivan odottamatta.

Beatrice katsahti kardinaaliin hämmästyneenä.

»Mitä sinä tarkoitat? Mikäpä minua vaivaisi?» »Niin», sanoi kardinaali, »jokin sinua vaivaa. Sinä olet alakuloinen, hermostunut, sinä et ole oma itsesi. Olen jo moniaita päiviä pannut sen merkille. Mikä painostaa mieltäsi?»

»Ei niin mikään», vastasi Beatrice nopeasti, teeskennellen vilpittömyyttä. »En ole itse huomannut olevani alakuloinen enkä hermostunut.»

»Lokakuu on kohta tulossa», sanoi kardinaali. »Minun täytyy palata Roomaan. Olen jo ollut liian kauan poissa sieltä. Ensi viikolla täytyy minun lähteä takaisin. Mutta minun olisi kovin raskasta lähteä luotasi tietäen sinun olevan pahoillasi.»

»Jos jokin voisi saattaa minut pahalle mielelle, niin olisi se ennen kaikkea sinun lähtösi luotani», sanoi Beatrice hymyillen. Muuten en ole alakuloisempi kuin tavallisestikaan. Eihän elämä ole niin rattoisaa, että aina haluaisi laulaa ja tanssia — vai mitä? Mutta en ole erikoisesti mistään pahoillani.»

»Hm —» sanoi kardinaali. Sitten tuokion kuluttua: »tulethan marraskuussa Roomaan, tulethan»?

»Tulen — luultavasti marraskuun lopussa», vastasi Beatrice.

Kardinaali nousi paikaltaan ja alkoi taas käyskennellä edestakaisin.
Hetken kuluttua kuului pyörien rätinää rakennuksen nurkan takaa.

Kardinaali katsoi kelloaan.

»Kas tuossa ovat vaunut. Nyt minun täytyy lähteä tervehtimään tuota vanhaa eukkorukkaa… Kuulehan», lisäsi hän hetken epäröityään, »etköhän sinä lähtisi mukaani.»

Beatricen katse synkistyi.

»Mitä hyötyä siitä olisi?» kysäsi hän.

»Iloa siitä olisi vanhukselle, siitä olen varma. Ja onhan hän tavallaan sinun alustalaisiasi. Minusta on sinun velvollisuutesi tulla. Ethän ole ainoatakaan kertaa käynyt hänen luonaan hänen sairautensa aikana.»

»No niin, miten vain tahdot», sanoi Beatrice.

Itse oli hän aivan haluton. Mutta hän lähti kuitenkin pukeutumaan.

He nousivat vaunuihin, ajoivat kylän läpi ja sillan yli ja vaunujen vieriessä suoraa valkoista tietä huvilaa kohti, huomautti kardinaali: »herra Marchdale ei ole kovin pitkään aikaan käynyt Ventirosessa.»

»Niinkö—?» sanoi Beatrice välinpitämättömänä.

»Siitä on jo kolme viikkoa, jopa suunnilleen kuukausi», sanoi kardinaali.

»Vai todellako?» sanoi Beatrice.

»Hänellä on tietenkin näihin aikoihin ollut hyvin paljon huolta, niin ettei ole ehtinyt meitä ajatella», jatkoi kardinaali. »Hän on aivan ihmeellisellä tavalla pitänyt huolta vanhasta palvelijattarestaan. Mutta nyt kun tämä jo on melkein terve, voi hän vapaammin käyttää aikaansa.»

»Niin voi», sanoi Beatrice.

»Kas siinäpä nuori mies, josta pidän kovin paljon. Hän on älykäs, hän on hieno käytökseltään ja hänellä on taipumusta huumoriin, sellaiseen sukkeluuteen, jota harvoin tapaa anglosaksilaisissa, se on miltei latinalaisrotuista. Mutta sinä et enää näy olevan huvitettu hänestä. Siitäkö syystä, että hänen käännyttämisensä näyttää mahdottomalta?»

»Kyllä minä myönnän, etten hänestä juuri suuria välitä. Eikä minulla ole mitään toivoa hänen kääntymisestään.»

Kardinaali katseli sormustaan ja hymyili. Hän avasi nuuskarasiansa ja veti kauan ja miettivän näköisenä nuuskaa sieraimiinsa.

»Kukapa tietää? Kukapa tietää, miten käynee?» sanoi hän. »On kovin pitkä aika siitä, kun hän viimeksi kävi linnassa. Mutta nyt hän on vapaa, entä jos kutsuisit hänet aamiaiselle tai päivälliselle jonakuna päivänä?»

»Miksikä niin?» kysäsi Beatrice. »Jollei hän käy Ventirosessa, on syy arvattavastikin siinä, ettei käynti huvita häntä. Jos häntä huvittaa käydä, niin hän kyllä voi tulla kutsumattakin. Kyllä hän tietää, että hän saattaa käydä täällä milloin vain häntä haluttaa.»

»Mutta olisi kohteliasta, olisi vieraanvaraista kutsua häntä aterialle», esitti kardinaali.

»Hän joutuisi silloin tukalaan asemaan. Joko olisi hänen pakko vastoin tahtoaan noudattaa kutsua tai kieltäytyä sitä noudattamasta ja siten esiintyä epäkohteliaana», virkkoi Beatrice. »Minun mielestäni huomaa selvästi, ettei hän viihdy Ventirosessa.»

»Bene», sanoi kardinaali. »Tee miten itse tahdot.»

Kun he saapuivat Villa Florianoon, ei Peetri ollut kotosalla.

»Hän on lähtenyt Spiaggiaan koko päiväksi», ilmoitti Emilia.

Beatrice näytti sekä vapautuneelta että pettyneeltä, niin ainakin kardinaali kuvitteli mielessään.

Marietta istui auringonpaisteessa puutarhan suojaisessa sopukassa.

Beatricen jutellessa hänen kanssaan, käyskenteli kardinaali edestakaisin puutarhan käytävillä.

Peetrin puutarhapöydällä sattui olemaan avattu kirja nurinpäin käännettynä.

Kardinaali huomasi kirjan. Hän pysähtyi, katseli ympärilleen nähdäkseen oliko ketään lähettyvillä. Hän avasi nuuskarasiansa ja otti hyppysellisen nuuskaa. Tuokion näytti hän mietiskelevän jotakin ja suupielen piirteet kävivät kovin teräviksi. Lopuksi kätki hän nopeasti ja salaa, melkein kuin olisi tehnyt jonkin rikoksen, nuuskarasian avatun kirjan alle.

Kotimatkalla pisti kardinaali kätensä taskuunsa.

»Voi surkeutta!» huudahti hän. »Olen taaskin hukannut nuuskarasiani.» Hän pudisti päätään onnettoman näköisenä. »Minähän yhäti vain hukkaan sen.»

»Tiedätkö varmasti, että sinulla oli se mukanasi?» kysyi Beatrice.

»Muistan varmasti, että minulla oli se. Olisin jo ennen kaivannut sitä, jos olisin jättänyt sen kotiin. Minä varmaankin kukkasin sen herra Marchdalen puutarhaan.»

»Siinä tapauksessa saat sen kyllä takaisin», sanoi Beatrice.

Peetri oli luullakseni lähtenyt Spiaggiaan tavatakseen rouva O'Donovan Florencen; mutta painettu vierasluettelo ilmoitti hänelle, että asianomainen jo pari viikkoa sitten oli matkustanut pois. Peetrin palatessa kotiin huvilaan kertoi Marietta kovin ylpeän näköisenä, että hänen ylhäisyytensä herttuatar di Santangiolo oli käynyt siellä.

»Vai todellako?» sanoi Peetri kevyesti. (Luulenpa että hänen sydämensä kuitenkin tuokioksi lakkasi sykkimästä.)

»Ang», sanoi Marietta. »Hän oli hänen korkean ylhäisyytensä ruhtinas-kardinaalin seurassa. He tulivat ajaen vaunuissa. He viipyivät täällä puolituntia. Hän oli kovin ystävällinen.»

»Vai niin. Oliko hän ystävällinen? Sepä hauskaa.» »Hänen pukunsa oli kovin korea», sanoi Marietta. »En vähääkään epäile sitä», sanoi Peetri.

»Signorina Emilia ajoi yhdessä heidän kanssaan kotiin.»

»Kas vain, miten paljon uutisia», huomautti Peetri.

Hän meni puutarhapöytänsä luo ja otti kirjansa.

»Miten helkkarissa on tuo joutunut tänne?» ihmetteli hän huomatessaan nuuskarasian.

Totta tosiaankin, olipa sillä merkillinen paikka. Kardinaali voi tietysti sattumalta hukata nuuskarasiansa, sehän on päivänselvää. Mutta vaikkapa koko kardinaalikunta yhteisesti olisi hukannut nuuskarasian, niin tuskinpa se kuitenkaan omasta painostaan olisi voinut tunkeutua avoinna olevan kirjan kansien läpi jättämättä jälkeäkään kulustaan.

»Kiinteän kappaleen on mahdoton puhkaista toinen kiinteä kappale aikaansaamatta rikkoontumista — sen opin minä koulussa», ajatteli Peetri.

Siitä ilmenee, että joku tahallaan on nuuskarasian sinne pannut.

Mutta kuka?

Itsekö kardinaali? Mutta kuinka ihmeessä?

Emilia? Hullutusta.

Marietta? Mieletöntä.

Hert —

Hurja ajatus iski Peetrin päähän. Oliko mahdollista? Oliko ajateltavissa? Oliko mahdollista että — että — oliko mahdollista että tämä oli hieno merkki — jonkinlainen kutsu.

Oi, ei, ei, ei. Ja kuitenkin — kuitenkin —

Ei, eipä mitenkään. Olihan aivan mieletöntä uskoa jotain sellaista. Tuo ajatus ansaitsi tulla, ja tulikin muitta mutkitta mielestä karkoitetuksi.

»Joka tapauksessa on siitä jo sangen pitkä aika, kun viimeksi avasin Ventirosen veräjät», ajatteli Peetri. »Voinhan nyt käyttää tätä vähäpätöistä tekosyytä hyväkseni. Ja kardinaali tulee tietysti iloiseksi saadessaan takaisin nuuskarasiansa.»

Tikapuuporras oli paikoillaan.

Peetri kulki Acon poikki.

XXVIII.

Hän kulki Acon poikki ja nousi reippaasti pehmoisia nurmikkoja lehväisten puitten siimeksessä Ventirosen linnaa kohti.

Aurinko oli mailleen menossa. Epäsäännöllinen rakennusryhmä siinsi osittain sinertävänä, osittain kelmeän punertavana.

Auringon vaakasuorat säteet muuttivat Gnisin mustat metsät loistavan kullanruskeiksi ja sen kupeella hyrskivän vuoriputouksen helmeileväksi kullaksi. Järvi lepäsi suurimmalta osaltaan varjossa sinipunervanharmaana, autereisen helmenharmaan harson verhoomana. Mutta vastakkaisen rantaman puoli oli yhtenä ainoana hopealle hohtavana, puolikuunmuotoisena valomerenä rusoittavine heijastuksineen. Ja Monte Sfioriton kolme lumenpeitteistä huippua näytti miltei satumaiselta — ne hehkuivat kuin rusoittavat, utuiset pilvet autereisen taivaanrannan yllä kirkasta, tummaa sinitaivasta vastaan.

Tuttu runo muistui Peetrin mieleen.

»Helmeillen hyrskivät ve'et», lausui hän itsekseen. »Totta tosiaankin kuvaa tämä runo piirre piirteeltä edessäni olevaa maisemaa.» Ja hän alkoi kuiskailla noita eloisia, sointuvia säkeitä…

Mutta runon keskivaiheilla keskeytettiin hänet.

»Miellyttääkö näköala teitä — vai mitä?» kysäsi joku hänen takanaan.

Peetri katseli ympärilleen.

Marmoripenkillä muutaman metrin päässä tuuhean akasian siimeksessä istui nuori nainen ja katseli häntä hymyillen.

Peetrin silmä kiintyi häneen — katse kohtasi katsetta. Ja äkkiä Peetrin sydän sykähti rajusti. Sitten taukosi se tuokioksi alkaakseen seuraavassa silmänräpäyksessä entistään rajummin lyödä. Ja syystäkin. Naisen katseessa päilyi jokin — outo hehku, hellyys, joka näytti — joka näytti… mutta siitä koko tarina johtuu.

Nainen oli valkoisessa puvussa. Hänellä oli muutamia suuria, heleänkeltaisia päivänkukkia vyössään. Hän oli avopäin. Hänen tukkansa — varjossa lämpöisen ruskea — säihkyi päivän suudellessa sitä säteilevänä ja kuulakkaana.

»Teistä näköala ei ole hulluimpia —?» kysäsi nainen katsahtaen Peetriin veitikkamaisen huolestuneena.

Peetrin sydän sykähti rajusti, mutta hänen täytyi vastata.

»Minä juuri tässä tuumiskelin», vastasi hän teennäisen tyynenä, »voisikohan sitä sanoa oikein kauniiksi.»

»Niinkö —?» huudahti nainen.

Hän heitti päänsä taaksepäin ja katseli arvostelevasti maisemaa. Sitten katsahti hän merkitsevästi Peetriin ikäänkuin olisi tahtonut kohteliaasti jättää tämän Peetrin ratkaistavaksi.

»Eikö se mielestänne ole liiaksi teatterimainen, liiaksi teennäinen?

»Emme saa arvostella sitä liian ankarasti. Meidän tulee muistaa, että kaikki on avuttoman luonnon työtä. Ja sitäpaitsi on meidän tunnontarkasti arvostellessamme myönnettävä, että tässä on sellaista laajakantoisuutta, valojen ja värien eloisuutta ja tunnelmien syvyyttä, mitä tuskin tapaa teatterimaisemassa.

»Olette ehkä oikeassa», myönsi nainen miettivän näköisenä. Katse kohtasi taasen katsetta ja he naurahtivat.

»Eikö teistä ilta ole ihmeen ihana?» kysäsi nainen tuokion vaitiolon jälkeen.

»On tuhansistakin syistä», vastasi Peetri kumartaen hieman merkitsevästi.

Naisen kasvoilla välkähti noin puolisekuntia kestävä hieno, tuskin havaittava ymmärtämyksen ja mielihyvän hymy, mutta hän jatkoi teennäisen tyynenä:

»Mikä rauha ja hiljaisuus vallitseekaan luonnossa! Sellainen rauha, joka päivän ahertelemisen jälkeen seuraa iltarukousta. Maa ikäänkuin pidättää henkeään — eikö totta? Lintuset ovat jo asettuneet yötiloilleen, vaikka aurinko vasta on mailleen menossa. Tavallisesti ovat ne aina iltaan mennessä pirteimmillään, mutta nyt ovat kaikki laskeutuneet levolle — varpuset ja kultasirkkuset, ne jotka ryöstävät ja ne joilta ryöstetään, kaikki ovat vaipuneet unen helmaan. He tuntevat, että syksy on tulossa. Kuinka kaunis onkaan, vaikkakin surunvoittoinen, syksyn ensi kosketus — se on kuin etäisyydessä soiva surumielinen soitto. Voitteko selittää sitä? Ei ole kylmän tuntemusta, on aivan lämmin, kuitenkin on meissä outo syksyn tuntu. Linnutkin sen tuntevat ja ovat siksi menneet näin aikaisin levolle. Kuukauden kuluttua lentävät he tiehensä Afrikaan ja Hesperideille — kaikki paitsi varpuset, jotka jäävät tänne koko talveksi. Mitenkähän tulevat ne toimeen talvella, kun heillä ei ole kultasirkkusia, joilta voivat ryöstää ruuan?»

Ja hän katsahti kunnioittavan kysyvästi Peetriin vedoten häneen aivan kuin asianymmärtävään.

»Talvella käyvät ne keskenään ryöstösotaa», selitti Peetri. Varas vie varkaalta muitten uhrien puutteessa. Ja sitäpaitsi on tärkeätä, että nokat ovat työssä, etteivät ne unohtaisi taitoaan kevääksi, jolloin kultasirkut saapuvat.»

Herttuatar — minusta on väärin kauemmin pettää luottavia lukijoitani ja ehkä teräväjärkisimmät jo ovat arvanneet kuka tuo salaperäinen nainen on, vaikkakin olen koettanut sitä salata — herttuatar nauroi sydämellisesti.

»Niin, kultasirkut palaavat keväällä», sanoi hän. »Eivätkö ne mielestänne ole kovin järjettömiä? Minä luullakseni kultasirkkuna ikiajoiksi asettuisin etelään, jossa varpuset eivät rauhaani häiritsisi.»

»Etelässäkin on varpusia», sanoi Peetri. »Varpusia on kaikkialla ja kuta etelämmäksi tulemme, sitä julkeammiksi, häikäilemättömämmiksi ja hävittömämmiksi ne käyvät. Afrikassa ja Hesperideillä, joita te mainitsitte, hyökkäävät he usein matkaseurueitten kimppuun, puhkaisevat kameleilta silmät ja toisinaan sieppaavat kynsiinsä miehen, kokonaisen miehen, joka turhaan ponnistelee vastaan heidän armottomissa kynsissään. Ei ole varpusista vapaata etelää. Mutta mitä kultasirkkusten palaamiseen tulee — ajaa vaisto meidät kaksijalkaiset aina takaisin. Samapa tuo, olemmeko siivellisiä vai siivettömiä, kyllä me kaikki aina palaamme siihen, minkä pyhästi olemme vannoneet ikipäiviksi jättävämme.»

Hän lausui viime sanat erikoisella äänenpainolla ja alleviivasi ne katseellaan, aivan kuin olisi niissä piillyt erikoinen tarkoitus.

Mutta herttuatar ei näyttänyt huomaavan sitä.

»Niin — totta kyllä — palaamme», sanoi hän hiljaa. »Tarinanne varpusista Hesperideillä on minulle jotakin aivan uutta ja kovin järkyttävää — jollei se ole vain rosvojuttu, jolla tahdotte herkkäuskoisuuttani koetella. Mutta koska tänään olette niin puheliaalla tuulella, tahdotte kenties ulottaa kohteliaisuutenne vielä hiukan pitemmälle ja sanoa minulle, mikä tuo kummitus on, joka riippuu taivaalla Cornobastonen kukkulan yläpuolella — tuo vaalea ympyriäinen esine, joka näyttää suurennetun puolikruunun muotoiselta?

Peetri seurasi herttuattaren katseen suuntaa.

»Tuoko?» sanoi hän. »Ei se oikeastaan ole mitään. Totta puhuen, arkipäiväiset ihmiset nimittävät sitä kuuksi.»

Miten kummallista!» sanoi herttuatar. »Minä todellakin luulin sitä kuuksi.

Ja molemmat naurahtivat taasen.

Herttuatar siirtyi hiukan ja paljasti silloin marmoripenkin nojaan kaiverretun, kullalla ja punaisella kirjaillun vaakunakilven.

Hän kosketti sitä sormellaan.

»Huvittaako teitä niinkutsutut »puhuvat vaakunat?» kysyi hän. »Italiassa niitä on enemmän kuin missään muualla mailmassa. Tämä on Farfalla suvun vaakuna. Nämä tilukset olivat alkuaan Farfalla suvun hallussa. Vaakunan pohja on kullanvärinen ja sinne tänne on siroiteltu kaksikymmentä ruusua; kypärikoristeena on hehkuva ruusu, jota kultasiipinen perhonen suutelee ja tunnussanoina ovat:

Rosa amorosa,
Farfalla giojosa,
Mi cantano al cuore
La gioja el' amore.

Miten olikaan heraldikko [heraldiikka, vaakunatieto] saattanut hyväksyä noin epäheraldisia tunnussanoja!

Farfallat olivat moniaita miespolvia tämän paikkakunnan ylhäisimpiä. Olivat Ventirosen ruhtinaita ja Milanon ylimyksiä. Mutta viimeinen heistä menetti omaisuutensa Monte Carlossa ja teki itsemurhan noin parikymmentä vuotta sitten. Ja siihen loppuivat heidän giojansa ja amorensa. Perhosen surmasi pelipyörä. Tilukset joutuivat juutalaisten käsiin ja niinhän useimmiten käy ennemmin tai myöhemmin. Uskokaa pois, he aikoivat tehdä linnasta hotellin, oikein suunnattoman jättiläishotellin raharuhtinaita ja nousukkaita varten. Minä satuin kuulemaan tästä ja ostin sen. Kuvitelkaahan tätä komeata, vanhaa linnaa tuollaisten ihmisten käsissä! Tämä on niitä harvoja linnoja Italiassa, jossa kummittelee. Niin, minä vakuutan teille, että täällä kummittelee. Aavetta sanotaan valkoiseksi hovipojaksi — il Paggio Bianco di Ventirose. Ja hän on kuudentoista vuotias poika. Käyskentelee vanhan vankityrmän valleilla ja tähystelee järvelle päin niinkuin vartioitsisi hän venettä. Toisinaan huitoo hän käsiään ikäänkuin antaakseen merkin. Kiireestä kantapäähän on hän hohtavan valkoinen kuin kuvapatsas. Itse en ole häntä nähnyt, mutta niin monet väittävät nähneensä hänet, etten voi epäillä hänen olemassaoloaan. Tällaisen linnan tahtoivat nuo itarat ihmiset muuttaa hotelliksi!… Kunnioittaen Farfalla suvun muistoa pidän tarkasti huolta siitä, että sen vaakuna, joka on kaiverrettu ainakin sataan eri paikkaan, säilyy muuttumattomana; panetan siihen uutta väriä ja kultaa milloin ajan ja ilman vaikutus tekee sen tarpeelliseksi».

Puhuessaan katseli hän linnaan päin ja nousi sitten paikaltaan, ehkäpä aikeessa mennä sinne.

Peetri tunsi, että otollinen hetki nyt oli käsillä.

»Pelkäänpä, että nämä käyntini teistä jo tuntuvat vähäsen naurettavilta, sillä taaskin esiinnyn minä kardiaali Udeschinin nuuskarasian palauttajana», sanoi hän. »Löysin sen puutarhastani».

»Löysittekö —?» sanoi herttuatar. »Setäni itsekin luuli jättäneensä sen sinne. Hän hukkaa sen alituisesti. Onneksi on hänellä toinen, jota hän käyttää hätätilassa. Olitte kovin ystävällinen, kun itse vaivauduitte tuomaan sen takaisin.»

Ja herttuatar naurahti hilpeästi.

»Käytän samalla tilaisuutta hyväkseni sanoakseni teille hyvästi», lisäsi Peetri aivan odottamatta. »Matkustan muutaman päivän kuluttua takaisin Englantiin.»

Herttuatar kohotti kulmiaan.

»Todellako —?» sanoi hän. »Oi, mikä vahinko», jatkoi hän sitten. »Tiedättekö, täällä järvien maassa pidetään yleensä lokakuuta vuoden ihanimpana kuukautena.»

»Tiedän kyllä», sanoi Peetri surumielisesti.

»Ja Englannissa on se inhoittavin kuukausi», jatkoi herttuatar.

»Niin, varsin inhoittava», myönsi Peetri.

»Täällä on taivas säihkyvän sininen, ilma huokuu viinirypäleitten tuoksua ja kaikkialla kajahtelevat viininkorjaajien pirteät laulut», sanoi herttuatar. »Mutta siellä on likaisenharmaata ja ilotonta, laulut eivät siellä kajahtele — vain sankat savupilvet samentavat ilman.»

»Totta sekin», sanoi Peetri.

»Olette tietenkin urheilija? Olette varmaankin innokas linnustaja?» kysäsi herttuatar.

»En ole käynyt linnustamassa moneen vuoteen», vastasi Peetri.

»Vai niin. Ajometsästyskö teitä huvittaa?»

»Inhoan sitä. Siinä takertuu aina hevosen jalkoihin.»

»Ymmärrän. Siis koppipeli teitä viehättää?»

»Eipä suinkaan.»

»Ettehän te toki ole jalkapallon ihailijoita?»

»Olenko sen näköinen?»

»Koti ikäväkö teidät täältä karkoittaa? Te kaipaatte kotiseutunne heloittavia kanervakankaita?»

»Minun kotiseudullani tuskin on kanervakankaita. Olette aivan erehtynyt. Totta puhuen on kotimatkani syynä tuo vanha tarina — une histoire de femme.»

»Sehän minun olisi pitänyt arvata!» huudahti herttuatar. »Yhä sama nainen!»

»Yhä sama nainen —?» toisti Peetri ihmeissään.

»Aivan niin», sanoi herttuatar. Nainen, joka aina on mielessänne — teidän tarinanne sankaritar. Lyhyesti: tämä tässä.»

Ja hän ojensi kätensä, jonka hän oli pitänyt selkänsä takana ja näytti
Peetrille kullalla kirjaillun, harmaakantisen kirjan.

»Minun tarinani —?» sopersi Peetri.

Mutta nähdessään kirjansa herttuattaren kädessä noin omituisten olosuhteiden vallitessa, läikähti hänen sydämessään värisyttävä, miltei eloon elpyvän toivon tunne.

»Teidän romaaninne», toisti herttuatar herttaisesti hymyillen ja matkien Peetrin ääntä. Ja sitten jatkoi hän nyrpistäen hieman nenäänsä:

»Tietysti tiesin alusta saakka, että te itse olitte ystävänne Feliks
Wildmay.»

»Tiesittekö todellakin?» sanoi Peetri vetäen syvään henkeään. Hän näytti tuiki typertyneeltä. »Vai tiesittekö todellakin aivan alusta saakka?» Ja hänen aivoissaan myllersivät ajatukset aivan sekaisin.

»Niin, olen tiennyt sen koko ajan. Mikäpä viehätys siinä muuten olisi ollut? Ja nyt te palaatte hänen uhrialttarinsa ääreen — rukoilemaan. Toivon, että teillä on rohkeutta tarjota hänelle kätenne.»

Peetri ei voinut selvittää ajatuksiaan, tunsi vain vaistomaisesti, että hänen elämänsä ratkaisevin hetki nyt oli tulossa.

»Te rohkaisette minua», sanoi hän äkkiä uskaliaasti. »Te voitte puhua puolestani hänelle. Kun kerran tiedätte niin paljon, tahdon mielelläni, että tiedätte kaikki. Tahdon kertoa teille kuka hän on.»

»Uskotultaan valitessa täytyy olla varovainen», neuvoi herttuatar. Mutta samalla hänen silmissään paloi outo hehku — katse oli lämmin ja hellä eikä suinkaan luotaan karkoittava.

»Enpä kerrokaan kuka hän oli, vaan sen sijaan missä hänet ensi kerran näin», sanoi Peetri. »Näin hänet neljä vuotta sitten joulukuussa Théâtre Françaisissa muutamana torstai-iltana eräässä juhlanäytännössä. Hän istui ensi rivin keskiaitiossa. Hän oli valkoisessa puvussa. Hänen seurassaan oli vanhanpuoleinen mustiin puettu nainen, luullakseni englantilainen, sekä vanha, valkeaviiksinen, piikkipartainen herrasmies, joka näytti ranskalaiselta sotilaalta. Näyteltiin —»

»Näyteltiin —?» kysyi herttuatar hiljaa odotettuaan kotvan aikaa.

»Näyteltiin Pailleronin Ikävässä seurassa», sanoi Peetri.

»Niinkö», sanoi herttuatar ja hänen katseensa oli yhä maassa. Hän puhui melkein kuiskaten, mutta äänenväre pani Peetrin sydämen rajusti sykähtelemään.

»Seuraavan kerran näin hänet», alkoi Peetri. Mutta hänen täytyi keskeyttää puheensa. Sydämen sykähdykset olivat miltei tukehduttaa hänet.

»Missä?» kysyi herttuatar.

Peetri veti syvään henkeään ja alkoi uudelleen:

»Näin hänet viikkoa myöhemmin oopperassa. Esitettiin Lohengrin. Hän oli samaisen herran ja naisen kanssa, mutta tällä kertaa näkyi hänen seurassaan kolmaskin henkilö, muuan nuorenpuoleinen herrasmies. Hänellä oli helmiä kaulassaan ja hänen iltavaippansa oli valkoisella nahalla reunustettu. Hän poistui ennen esityksen loppua. Kolmannen kerran näin hänet keväällä toukokuussa. Näin hänet vilahdukselta parikin kertaa Lontoossa — hänen ajellessaan puistossa. Hän oli yhä vielä tuon vanhanpuoleisen englantilaisen naisen seurassa, mutta vanhan sotilaan näköistä ranskalaista en enää nähnyt. Vuosi senjälkeen näin hänet vielä kerran Pariisissa, hänen ajellessaan Boulognen metsässä.»

Herttuattaren silmät olivat yhä maahan kiintyneinä. Hän ei puhunut sanaakaan.

Peetri odotti niin kauan kuin ihminen, jonka suonissa veri kuumana kiertelee, saattaa odottaa.

»Siinä kaikki», virkkoi hän sitten viimein. »Enkö ansaitse sanaakaan?»

Herttuatar kohotti katseensa ja upotti sen silmänräpäykseksi Peetrin katseeseen. Sitten loi hän sen jälleen maahan.

»Oletteko varma», kysyi hän, »oletteko ihan varma siitä, että te, tavattuanne hänet jälestäpäin opittuanne tuntemaan hänet — ette pettynyt hänen suhteensa?»

»Pettynytkö hänen suhteensa? huudahti Peetri. »Hän on ihanampi, täydellisempi kuin mitä ikinä unelmissani olen voinut haaveilla. Jospa voisitte nähdä hänet, jospa voisitte kuulla hänen puhuvan, jospa voisitte nähdä hänet silmästä silmään — nähdä hänet sellaisena, kuin muut hänet näkevät — ette kysyisi petyinkö hänen suhteensa. Hän on… niin, kielin ei voi kuvata, minkälainen hän on.»

Herttuatar hymähti vienosti itsekseen.

»Te olette rakastunut häneen — syvästikin?» kysäsi hän.

»Rakastan häntä niin syvästi, että jo paljas ajatus siitä, että saan puhua hänen kanssaan rakkaudestani, tekee minut miltei mielettömäksi riemusta. Mutta tämä on tarina köyhästä aseenkantajasta, joka rakasti kuningatartaan. Hän on ylhäisistä ylhäisin. Minä en ole mitään. Hän on säteilevän ihana, hurmaava, minua äärettömän paljon korkeammalla — olisin mielettömän julkea, jos rohkenisin pyytää hänen rakkauttaan. Kuinka uskaltaisin pyytää kuningattareni rakkautta? Ja kuitenkin — en voi sanoa enempää. Taivas näkee sydämeni. Taivas tietää miten häntä rakastan.»

»Hänen tähtensä — siitäkö syystä, että uskotte rakkautenne olevan toivottoman — matkustatte täältä, matkustatte takaisin Englantiin?»

»Aivan niin», sanoi Peetri.

»Herttuatar kohotti uudelleen silmänsä ja katseli kauan Peetriä. Ja katseessa päilyi lämpöä ja hellyyttä…

»Älkää matkustako», kuiskasi hän.

* * * * *

Herttuattarensa linnassa — Peetri oli kiirehtinyt huvilaan, pukeutunut ja palannut takaisin linnaan päivälliselle — antoi hän takaisin nuuskarasian kardinaali Udeschinille.

»Olen teille siitä kolminkertaisessa kiitollisuuden velassa», sanoi kardinaali.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KARDINAALIN NUUSKARASIA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- KARDINAALIN NUUSKARASIA

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- IX.

- X.

- XI.

- XII.

- XIII.

- XIV.

- XV.

- XVI.

- XVII.

- XVIII.

- XIX.

- XX.

- XXI.

- XXII.

- XXIII.

- XXIV.

- XXV.

- XXVI.

- XXVII.

- XXVIII.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE