Sydämet
Date: 2025-05-13T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Sydämet

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Sydämet

Kertomuksia

Author: Maila Talvio

Release date: May 13, 2025 [eBook #76081]

Language: Finnish

Original publication: Porvoo: WSOY, 1924

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK SYDÄMET ***

language: Finnish

SYDÄMET

Kertomuksia

Kirj.

Maila Talvio

Porvoossa, Werner Söderström Osakeyhtiö, 1924.

SISÄLLYS

Sydämet
Viimeinen keino
Rakastuneen retkiä
Alasimena ja vasarana
Hätähuutoja syvyydestä
Kylvöt ja niitot
Kuolinsanomia mereltä
Lionardo ja Chopin
Soihdunkantajat

SYDÄMET

Heinz Blume, pianisti, teki vielä pari lyhyttä kumarrusta saliin päin ja asteli nopeasti taiteilijahuonetta kohden, missä hänen vaimonsa ja impressario odottivat. Suosionosoitukset salissa myrskysivät näin ohjelman loppupuolella entistä voimakkaammin, yleisöä oli tunkenut soittolavan juurelle ja sitä oli juhlahuoneen nurkkauskin täynnä. Taiteilijan täytyi pujotella eteenpäin, käsien pauke soi kuin raesade ympärillä. Heinz Blume kulki hartiat kumarassa ja kun ovi oli sulkeutunut hänen jälkeensä, haki hän nenäliinan ja pyyhki hikeä otsaltaan. Hän syöksyi suoraan impressariota kohden ja yhä pyyhkien kasvojaan hän nopeasti puhui:

— Minä sanoin: ei Steinwayta… Enkö minä sanonut…? Tahdotteko todella tappaa minut? Diskantti on kuin tikari, joka ääni on tikarinpisto. Basso lyö kuin moukari. Eikö teillä ole hermoja? Minulla on, jumal' avita. Minähän sanoin teille. Ja te lupasitte. Koko maailma tietää, etten minä voi soittaa Steinwaylla. Koko Eurooppa, Amerikka, Australia. Baselissa peruutettiin konsertti… loppuunmyyty huone — peruutettiin…

Impressario kohautteli olkapäitään ja kuunteli levollisena taiteilijan vuodatusta. Hänellä ei ollut mitään lisättävää. Hän oli jo sanonut, että kaupungin Bechstein oli loppuun soitettu, että uusi oli tilattu ja että sitä odotettiin joka päivä. Tässä soittokoneessa ei ollut mitään vikaa, se oli päinvastoin harvinaisen hyvä. Corinna Diels oli sanonut, ettei hän missään ollut nähnyt parempaa. Kai Corinna Diels jotakin ymmärsi hänkin.

— En sano ettei soittokone ole hyvä, puhui taiteilija sillä hillityn tiivistetyllä äänellä, jolla hän oli tottunut puhumaan tällä etäisyydellä yleisöstä. — Mutta kun nyt kerran minä en voi soittaa sillä. En saa esiin mitään, ettekö ymmärrä.

— Menkää kiittämään, menkää kiittämään, herra Blume, huomautti impressario, kirjakauppias Mattson kuivasti. — Jahka ensi kerran tulette, saatte soittaa Bechsteinillä.

— En ikänä tule, äänsivät Blumen kuumeiset huulet. — Ensi kerralla esitätte minulle häkilän ja vaaditte, että sillä saan esiin Bachin Chaconnen. Mieluummin soitan höyläpenkillä. Tapatte minut…

— Menkää saliin, menkää saliin, herra Blume, toisti impressario, — ettekö kuule.

Rouva Blumen käsi laskeutui taiteilijan käsivarrelle.

— Heinz, kuuletko kuinka yleisö on ihastuksissaan. Se meni niin hyvin.
Lähde saliin, Heinz…

Hän avasi oven ja taiteilija tuli keskelle kättenpauketta, sähköittyneitä katseita, koko tuota haltioitumisen auerta, jota voi verrata kylpyyn tropiikin meressä, kun agave ja oleanderi kukkivat rannalla. Alhaalla ikkunarivin luona seisoi joukko nuoria tyttöjä. Se oli tyttölyseon yläluokka. Noiden nuorten olemus oli ainoana hehkuna ja he hakkasivat yhteen käsiään niin että olkapäät hytkyivät. Joka lyönti sanoi: en jaksa enää, mutta yhä vain he hakkasivat, hymyilivät ja huokailivat. Eturiveissä istui vanhempaa väkeä, herroja ja naisia, hekin taputtivat ja katselivat toisiinsa ikäänkuin kysyäkseen toisiltaan oliko tämä unta vai totta. Penkin päässä istui vanha herra, joka ei taputtanut eikä tömistellyt jalkojaan, hän vain nyökytti päätään ja tuijotti taiteilijaan. Heinz Blume kumarsi joka taholle. Hänen kumarruksensa oli lyhyt ja hermostunut ja pian hän jälleen oli matkalla tungoksen läpi taiteilijahuonetta kohden. Siinä niitä oli vanhenevia naisia, jotka tahtoivat nähdä häntä likeltä niinkuin lapset tahtovat katsella lintua, jonka he ovat saaneet satimeensa — ihminen on sama kaikkialla, täällä napapiirin luona ja päiväntasaajan seuduilla. Blume kumarsi kaikkia noita maireita, kyyneltyviä kasvoja kohden ja ajatteli Steinwayta, jonka hirvittävän terävät diskanttiäänet yhä vasaroivat hänen korvissaan, käsivarsissaan, olkapäissään ja aina ylös aivoihin asti. Vaikka nuo hyvät ihmiset tässä taputtaisivat aamuun asti, niin hän ei enää voi koskettaa tuohon flyygeliin. Ja se Beethoven, joka vielä on jäljellä, sitä hän ei voi soittaa, hänen sormiensa päät menevät halki ikäänkuin piikeillä puhkaisten. Hänellähän on vaimo ja kolme pientä lasta — ei hän voi tällä lailla antaa tappaa itseään. Aivan ovensuussa seisoi pieni nainen, hartioillaan espanjalainen huivi, ja samalla hetkellä, jolloin Blume avasi oven, solui tämä toimeliaasti taiteilijahuoneeseen ja puhui täyttä vauhtia, silmissä kyyneleet:

— Jotakin niin ihmeellistä… taivaallista…! Meidän yleisö on hemmoteltu, tänne tulee kaikkein suurimmatkin taiteilijat, useimmat soittavat tyhjille huoneille, mutta jotain tällaista emme ole kuulleet. Tahtoisin välttämättä saada hetkisen tavata teitä, herra Blume: eikö sopisi huomenna? Mutta teidän täytyy kai mennä saliin, yleisö on hullaantunut teihin… Oi teidän fortenne… ja entä pianissimonne! Kuin huokaus. Mutta menkää, menkää saliin. Elän sellaisessa jännityksessä tämän viimeisen Beethoven-numeron tähden. Vain yhden ainoan kerran olen kuullut sen konserttisalissa. Mutta se onkin niin suunnaton. Tuskin voin odottaa, niin haluan kuulla tätä sonaattia. Mitä? Anteeksi, hyvä herra Blume, kiirehtikää saliin, ne taputtavat kätensä verille. Kas kun ihminen, joka on opettanut pianonsoittoa neljättä kymmentä vuotta kaikenkaltaisille lahjattomuuksille, tapaa ideaalin, niin…

Rouva Blume otti vanhan soitto-opettajattaren haltuunsa sillä vaatimattomalla sulolla, joka oli hänelle ominainen. Vanha neiti ei mielenliikutuksensa vallassa löytänyt nenäliinaansa, vaan pyyhki silmiään espanjalaiseen silkkishaaliin ja sen upeat pitkät hetaleet välähtelivät pitkin hänen kuihtuneita sormiaan ja ranteitaan. Olihan rouva Blume kappale miestään, hänelle saattoi puhua yhtä avoimesti kuin Heinz Blumelle, vieläpä tässä tapauksessa oli rouvalla se etu, että saattoi tarttua hänen olkapäihinsä ja osoittaa hänelle hellyyttä. Ja niin kertoi neiti Boraeus hänelle, että hänen vanhin veljensä oli saapunut vuorokauden matkan takaa kuullakseen Heinz Blumen. Hänen veljensä oli sellainen — köyhä, hiljainen ja vaatimaton. Hänellä oli yksi ainoa intohimo: musiikki. Ja nyt hän on niin onnellinen, että hän elää tästä konsertista taas pitkät aikaa. Kas tuossa hän seisoo — hänellä on seisomapaikka — aivan lavan ääressä hän tahtoo aina nähdä pianistin kädet, nehän ovatkin jotain niin ihmeellistä ja salaperäistä. Varsinkin tätä viimeistä Beethoven-numeroa hänkin odottaa. Nuorempikin veli, perämies Boraeus, on täällä. Hänkin on musikaalinen, tavallaan — niinkuin kaikki merimiehet, tietäähän sen, kun aina kuuntelevat aaltojen loiskinaa. Tuolla hän väliajoilla noitui ja kirosi, niin tyytyväinen hän oli, sanoi Orfeuksen ensi kertaa astuneen raatihuoneemme kynnyksen yli.

Rouva Blumen täytyi jakaa huomiotaan muuallekin päin, koska huone pian oli täynnä väkeä — eivätkö ne ymmärtäneet, ettei sovi tulla näin numeroiden välillä. Ja Heinz yhä jauhoi impressariolle samaa asiaa.

— Vaikka Bechstein olisi missä tilassa tahansa, se aina on Bechstein. Minä en soita tällä — en Beethovenin viimeistä sonaattia. Pidättekö sitä leikintekona? Tahallisesti olette pettänyt minua. Ehtoihini kuuluu aina ja kaikkialla, ettei minun tarvitse nähdä Steinwayta. Ettekö kuule eroa Steinwayn ja Bechsteinin välillä? Minä kuulen, minä. Käteni eivät kestä, eivät korvani. Yhtä mielelläni ryöstän kassakaapin, panen tulen nurkan alle, tai soitan… soitan shimmin, tai fokstrotin, tai… tai… muuta hullutusta. Minä en tällä soittokoneella soita sadannetta yhdettätoista Beethovenia, että sen tiedätte. Konnamaisesti minut on petetty.

Impressario näytti vihdoin alkavan kyllästyä.

— Hyvä on, sanoi hän, — että minäkin tiedän. Meidän Steinway on ensiluokkainen soittokone eikä sitä vielä kukaan ole moittinut. Mutta onhan vanha Bechsteinimme tuolla ravintolan puolella — pannaan miehiä vain liikkeelle, niin se sieltä tulee, mutta sittenpä herra Blumen onkin soitettava sillä, eikä saa napista. Sanon etukäteen, että naamiaisissa tässä viimein perämies Boraeus jaloillaan soitti sillä havaijilaista hytkytanssia niin että jokin kieli taisi katketa, mutta onhan Bechstein aina Bechstein, tuodaan sisään vain.

Rouva Blume astui hymyillen miehensä ja impressarion väliin.

Kyllä mieheni soittaa Steinwaylla tämän viimeisen numeron, puheli hän äänellä, jolla koetetaan taivuttaa lasta ottamaan ilkeä lääke. — Miehelläni on niin uskomattoman tunteelliset kädet, ihmisten on vaikea ymmärtää sellaista. Heinz, kyllä sinä pääset tämän yhden numeron yli. Lähde saliin…

— En pääse, en soita. Marianne, sinäkin kiusaat minua. Ja meillä kun on vain tämä ainoa ilta.

Rouva Blume katsoi miestään silmiin. Koko heidän suhteensa hellyys, muistot vaikeista eronhetkistä ja yhteisesti kestetyistä kärsimyksistä oli hänen katseessaan. Heinz Blume veti syvältä henkeään ja kiirehti saliin, jossa ihmisjoukon hurmiomainen mieliala sulki hänet kuin kuumaan usvaan. Heinz Blume teki lyhyen hermostuneen kumarruksensa, mutta suosion myrsky oli nyt sitä laatua, ettei se mennyt ohi korvan: se vangitsi. Hetkisen tuntui taiteilija pyytävän, että häntä ymmärrettäisiin. Hän levitti käsiään ikäänkuin sanoakseen: eivät ne enää jaksa. Hänen takanaan seisoi vihattu Steinway kuin mikäkin piikkitynnyri. Tyttöryhmä oikealla taputti ja tömisteli. Taiteilija teki toisella kädellään epätoivoisen eleen heitä kohden ja silloin tapahtui heidän parvessaan jotakin odottamatonta: he taivuttivat punastuen päät toistensa olkapäitä vasten ja vaikenivat. He olivat voittaneet: taiteilija astui flyygeliä kohden, istuutui ja mietti silmänräpäyksen.

Salissa ja taiteilijahuoneessa oli hiljennyt. Tyttölyseon yläluokka, joka tunsi tämän ylimääräisen kuuluvan suoranaisesti itselleen, istui liikutuksen vallassa. Vanhan maisteri Boraeuksen takkuinen olemus siirtyi narisevin saappain jonkin askeleen likemmä estraadia. Sitten oli äänetöntä, jokainen odotti henkeä pidellen, mitä tulisi.

Tuttu Chopinin preludio alkoi kehrätä hiljaisuudessa. Eikä enää ollut tätä salia, ei ihmisiä, jotka tekevät huonoja tekoja ja ajattelevat rumia ajatuksia, jotka vanhenevat arjen kuorman edessä ja paatuvat luomakunnan hädälle. Näkymätön värttinä kehräsi valonsäteitä, kentät kukkivat ja sininen auer kierteli ihmisiä, jotka olivat kauniit ja tahtoivat hyvää. Oli kuin jostain ylhäältä olisi varissut kukkain lehtiä: katoavaisuuden henkäys pani valonsäteet värähtämään, kyynel hersyi ihmisrinnoista. Sydämet tunsivat kipeässä onnessa olevansa kultaista tomua, joka värisee Jumalan hengityksestä… Ja oli kevätyö ja hiljainen virta ja puhkeavat pajut. Ja lintu visersi ja toinen vastasi, ja nuori ihminen juoksi paljain jaloin yli kasteisten kenttien ja seisoi odottaen. Ja kuuli linnun ja oman sydämensä lyönnin. Ja tunsi odotetun askeleet ja hänen huulensa omalla suullaan. Näkymätön värttinä hyrisi niinkuin kuun kehrä, viritellen veden kalvoon lumoaan. Ihmiset salissa pelkäsivät lumon loppuvan, he eivät olisi tahtoneet herätä, ja kun viimeiset helmeilevät sävelet hiljenivät niinkuin kareet, jotka ovat saavuttaneet rajansa ja sulaneet suureen vedenpintaan, oli pitkä hiljaisuus, jonka aikana hengenvedot jälleen palasivat ajallisuuteen.

Taiteilijan katse pysähtyi silmänräpäykseksi siihen outoon olentoon, joka seisoi esiintyjälavan juurella, pää ulottuen senverran estraadin yläpuolelle, että Blume saattoi nähdä, minkä suunnattoman hartauden vallassa tämän ihmisen sydän oli. Kumartaessaan vaikenevalle yleisölle näki Blume laihan sinipunertavan käden, joka tarrasi kiinni lavan maalaamattomaan puuhun ja toisen, joka suonenvedontapaisesti piteli päällysvaatetta rinnan yli. Koko olento muistutti telinettä, jonka ylle on pantu miehen puku, mutta jonka silmät elävät ja ilmiantavat kärsivän sydämen. Heinz Blume tunsi tämän sydämen sykähtävän sydäntään vasten eikä enää muistanut flyygeliä ja seuraavaa numeroa. Sielussaan inhimillisen kärsimyksen myötäeläminen hän kulki tungoksen läpi. Hänen vaimonsa katse kohtasi hänet rauhoittavana ja rukoilevana — Marianne, sinä tuli pimeässä harnaavalle merenkävijälle! — ja Heinz meni kaikkien vieraiden ihmisten ohi, joita oli kokoontunut taiteilijahuoneeseen ja sanoi vaimolleen:

— Siellä on ihminen… arvokas ihminen, hän seisoo juuri lavan edessä… Ja on vielä toinenkin: vanha herra, joka tuijottaa. Vain tuijottaa. Ajattele, tässä pienessä kaupungissa: kaksi ihmistä.

Soitonopettaja neiti Boraeus hyökkäsi esiin ja puhui:

— Se on minun veljeni tuo, joka seisoo lavan edessä. Hän on tullut kaukaa. Hän kärsi paljon, oppilaat tekevät hänestä pilkkaa: milloin panevat kateederin alle herätyskellon, milloin kiinnittävät hänen selkäänsä leijan, milloin potkivat nurkkaan hänen vanhan lakkinsa. Olemme pelänneet, että hänet erotetaan. Hän rakastaa musiikkia yli kaiken… hän on harras ihminen.

— Hieno mies, lausui taiteilija vuorenlujalla uskolla.

Vastaan sanomatta hän meni saliin kumartamaan ja näki nyt vain tuon vanhan neidin veljen ja harmaahapsisen herran, joka ei taputtanut käsiään, ainoastaan nyökytti päätään ja tuijotti eteensä.

Heidän täytyy saada Beethoveninsa, jos hän heidät tuntee oikein niin he juuri tätä Beethovenia odottavat ja aikovat elää hänestä koko talven. Se täytyy soittaa tuolla terävällä remuavalla soittokoneella, jonka pormestari itse kuuluu tuoneen Hampurista. Ei voi ajatella Bechsteiniä, jonka klaviatuurilla on tanssittu merimiestansseja. Heinz Blume tunsi hermoissaan kuuman pistelevän läähätyksen, samantapaisen joka oli vaivannut häntä aikaisemmin esiintymisen edellä, varsinkin, jollei hän ollut muististaan aivan varma. Nyt hän enää harvoin sitä tunsi esiintymispelosta, mutta kyllä muiden syiden takia — jos ne tietäisivätkin mitä omistavat, ne, jotka hakkaavat polttopuita ja nukkuvat tervettä unta! Taiteilija luo hermokuumeessa, joka ei jätä häntä yöllä eikä päivällä. Sydän kiertyy ja huutaa yksinäisyyttä, hiljaista kotiliettä metsien ja vuorten takana. Heinz Blume kumarsi joka taholle ja pujotteli taasen ihmisjoukon läpi. Taiteilijahuoneessahan oli useita ihmisiä. Impressario ohjasi häntä erään herran ja naisen luo, joille muut tekivät tilaa, ja selitti, että he ovat itse maaherra ja hänen puolisonsa. Rouva hymyili ja alkoi heti puhella, taiteilija suuteli häntä kädelle — jos hän vain olisi käsittänyt, mitä hän hänelle sanoi, hän ajatteli jäykkää miestä kuluneessa puvussaan, tuota ihmistä, jonka sydän verenpaljaana oli ottanut vastaan soiton. Maaherranrouvan silmät olivat kosteina.

— Me pyydämme anteeksi, että tulemme näin keskellä numeroja, mutta juna lähtee ja mieheni täytyy aamulla olla virastossaan. Tämä on ollut niin ihmeellinen ilta. En tiedä, miten teitä kiittäisin. Eikö meidän vaatimaton residenssikaupunkimme voisi saada kunniaa…? Olisimme onnelliset jos tahtoisitte asua meillä — saatte olla aivan rauhassa, soitan itse jonkin verran ymmärrän taiteilijoita.

— Niin, yhtyi maaherra vuorostaan rouvansa kutsuun — tervetuloa. Teillä on todella jumalanlahja temmata kuulijat korkeampiin ilmapiireihin, puhuakseni näin korukieltä. Maailma mataloituu pahasti sodan jälkeen veijarit, salakuljettajat ja irtolaiset tanssivat tangoa virastojen pöydillä — tarkoitan tietysti asiakirjoissa. Ihminen puutuu ja paatuu sitä katsellessaan. Täytyy tulla jotain erikoista… jotain ylhäältä, joten sydän alkaisi toimia. Kamfferiruiskutus, nannanhan. Niin että tulkaa, pidämme teitä hyvänä. Jos panette arvoa sellaiselle kuin lohi ja poronpaisti, niin… Mutta leikki sikseen: minä en kärsi pikkutaiteilijoita, ne ovat pikkuleipää ompeluseuran kahvipöydällä — anteeksi, hyvät naiset — mutta taiteilija Jumalan armosta, jos saan käyttää kulunutta kieltä, se on tekijä yhteiskunnassa, se on voima, joka kutsuu ihmisen — kuinka minä sanoisin — järjestykseen. Nimittäin — niin, kyllä te ymmärrätte, herra Blume.

Maaherra oli kautta läänin tuttu siitä, ettei hän voinut lopettaa, kun oli saanut kiinni puheen päästä. Hän oli hyvä mies, »tushuuri mies», niinkuin sanottiin, mutta puuta heinää hän sekotti ja veijarit ja irtolaiset ehkä olisivat tanssineet vapaasti hänen virastonsa pöydällä, jollei hänellä olisi sattunut olemaan niin jäntevä lääninsihteeri, ja lisäksi hieno ja sivistynyt rouva. Tämä rouva nytkin huomautti, että oli kiire junalle, ja niin paikkakunnan ensimmäinen pariskunta vielä kerran painoi taiteilijan kättä ja läksi, huoneessa olijoiden kunnioittavasti tehdessä tilaa.

Heinz Blume haki vaimonsa katsetta. Meidän viimeinen iltamme! lausuivat hänen mykät, kokoonpuristuneet suupielensä. Lapset — sanoivat rouva Blumen silmät, — minun täytyy mennä lasten luo, saanko olla levollinen: pysytkö tyynenä, soitatko kauniisti Beethovenin? Ajattele niitä molempia sydämiä, jotka pitkiä aikoja tulevat elämään siitä leivästä, jonka heille nyt annat?

Heinz ymmärsi niin hyvin Mariannen! Hän nyökkäsi hänelle ja lupasi — ei voinut Mananneita mitään kieltää Marianne oli itse hyvyys. Kaikki hänessä oli, mikä on arvokasta maan päällä!

Mutta Marianne ei lähtenyt. Eikö hän sittenkään luottanut mieheensä? Vai oliko hänenkin niin ikävä tätä Beethovenia? Hänen täytyi sydän kurkussa muistaa lapsia, jotka olivat köytetyt kiinni vuoteisiinsa, jotteivät putoaisi. Ja kuitenkin hän yhä seisoi tuossa ja puheli kohteliaasti, milloin impressarion, milloin pormestarin rouvan, milloin säveltäjän — niin, mikä hänen nimensä olikaan? — kanssa. Ja vielä muita oli, jotka olivat katsoneet tärkeäksi tulla puhuttelemaan taiteilijaa jo ennen viime numeroa. Saattoi pitää sitä epähienona, mutta se ei ollut käsitettävä sillä tavalla, vaan se oli ilmaus kaupungin aivan erikoisesta musiikin harrastuksesta. Missä löytyi esimerkiksi sahanomistaja, joka siinä määrin kävi konserteissa kuin täällä herra Jokinen? Tai yhteiskoulun johtajatar, joka seitsemän tuntia päivässä opetettuaan luokilla ja rinnakkaisluokilla, vielä ylläpiti jouhiorkesteria. Sahanomistaja Jokisen poika olikin säveltäjä ja hänestä toivottiin suurta. Hän oli juuri saanut stipendin ja valmistautui lähtemään ulkomaille — Leipzigiin kai hän aikoi, sehän oli sellainen taattu vanha musiikkikaupunki. Marianne Blume sai kuulla tämän kaiken ja paljon muuta. Hän olisi sydämestään iloinnut kuulemastaan, jolleivät lapset olisi olleet hotellissa. Vaikeaa oli seurata Heinzia nyt, kun oli lapset. Ja kaikki kolme vielä sitten niin pieniä. Mutta eihän ollut voinut kieltää, kun Heinz sähköteitse kutsui, hänhän ei vielä ollut nähnyt pientä Fritziä, toista vuotta hän oli ollut Amerikassa. Ja kaikkinaisten myöhästymisten ja odottamattomuuksien takia tämä yhdessäolo supistui yhteen viikkoon. Ja sekin oli ollut kulkua kaupungista kaupunkiin, perhe-elämää junassa, kolmen pienen lapsen hoitamista, joita eivät kanssamatkustajat eivätkä hotellinomistajat tahtoneet kärsiä. Ihmiset tällä syrjäisellä paikkakunnalla olivat todella harvinaisia: saavutaan pitkien matkojen takaa ja konserteissa vallitsee niin aito innostus, ettei luulisi sellaista mahdolliseksi täällä napapiirin rajoilla. Soitto-opettajatar kertoi eri keskustelujen lomissa uskomattomalla vuolaudella rouva Blumelle kaupungin asioita ja teki sen sellaisella havainnollisuudella, että rouva Blumella oli täysin selvä kuva kaupungista ja sen arvohenkilöistä. Pormestari oli vanha rokonarpinen herra — tuolla hän istui ensi rivissä, nojaten keppinsä hopeapäähän, hän ei koskaan päästänyt tätä keppiä käsistään — alituisesti hän rettelöi nimismiesten kanssa teistä ja silloista. Onneksi nimismiehille hän joka kesä sydämensä vuoksi kävi Nauheimissa, silloin saivat nimismiehet hengittää. Rouva oli tuntemattomasta perheestä, nuori, komea ja elämänhaluinen, kaikki vieraat, koti- ja ulkomaiset kutsuttiin heille. Kyllä herrasväki Blumekin tulee kutsutuksi. Tässähän hän vasta oli, luultavasti juuri kutsuakseen huomenna aamiaiselle. Hän luulee olevansa hyvin taiteellinen, järjestää kaikki kuvaelmat ja seuranäytelmätilaisuudet — tytär näyttelee tietysti aina pääosaa, eikä opettajakunta uskalla sanoa mitään, vaikka tyttö vielä on koulussa. Se on tuo tuolla yläluokkalaisten joukossa, hänellä on vihreä puku, olisi soma tyttö, jollei tietäisi sitä liian hyvin. Pormestarinna maalaa porsliinille, vierailevat taiteilijat liehittelevät yhtä paljon äitiä kuin tytärtä — niin sanovat pahat kielet… Johtajatar Ahola on oikea koulun äiti, kyllä hän niin ymmärtää nuorison ja oppilaat häntä jumaloivatkin. Nähdä häntä, kun hän iltarukouksissa lausuu Herran-siunauksen yli lapsiensa — hän kutsuu oppilaitaan »lapsikseen», tai nähdä häntä, kun hän syksyllä perunanpaistoretkillä leikkii pesäpalloa nuortensa joukossa — hänen sydämellänsä on ollut kova kokemuksensa ja sentähden hän ymmärtää kaikki. Hän on tuo tuolla, yllä vanha hattulyyskä ja musta puku, aina hän käyttää mustaa. Ja neiti Marjonen sitten — hän edustaa taiteellisuutta kaupungissa. Hänen toimestaan tänne saadaan taulunäyttelyt ja konsertit — suoraan sanoen ei tämä impressario, tämä kirjakauppias mitään tekisi, jollei neiti Marjonen aina paimentaisi häntä ja milloin kovistaisi, milloin mairittelisi. Pastori on seitsemän vuotta — seitsemän vuotta! kiertänyt neiti Marjosta. Milloin on jo näyttänyt, että siitä jotakin tulee, milloin on väli sitten ollut kokonaan rikki. Ja nyt alkaa jo molemmille olla myöhäistä. Ja se on synti, sillä pastori kerrassaan kuihtuu. Ei, hän ei ole täällä, hän ei ole musikaalinen. Ja se se ehkä tekeekin, että sellainen taiteellinen tyttö kuin neiti Marjonen ei ole voinut päättäytyä. Uskonnon pitäisi voida heidät yhdistää, sillä neiti Marjonen on uskonnollinen — nimittäin uudenaikaisessa mielessä, mutta yhä he vain kulkevat omia teitään. Jonkin kerran heidät kuitenkin on yllätetty kirkkopuistossa. Ja silloin jo luultiin, että pamahtaa, kun täällä kävi se nuori teologi Helsingistä ja puhui saarnassaan joulun legendasta — ajatella: joulun legendasta! Silloin neiti Marjonen meni sakastiin ja he olivat pastorin kanssa kuin yksi sielu, kun he peittosivat tämän teologin. Ja kyllä hän sen ansaitsi: vihitty pappi ja puhuu joulun legendasta. Mutta naimisista ei ole tullut mitään. Sahanomistaja Jokinen taas on se, joka rahallisesti tukee kaikkea hyvää kaupungissa. Ja valtuustossa hän aina ajaa läpi kulttuuriasiat. Hän sanoo, että niin ja niin paljon kirjastolle ja niin ja niin paljon lastentarhalle ja niin ja niin paljon kaupungin koristamiseksi — mikä yhteiskunta se on, jolla ei ole kirjallisuutta ja taidetta. Vanha herra taas tuolla, tuo, joka koko ajan tuijottaa ja nyökyttää päätään, hän on entinen kaupunginlääkäri, tohtori Hanell. Ei nyt saata sanoa, että hän toimessaan olisi ollut erittäin innokas, vaikka kyllä hän tosin jonkin aikaa nautti kuuluisuuttakin, sillä hän oli keksinyt lähteen täällä rannalla, sen veden piti parantaa reumatismi, niin että silloin täällä oli potilaita kaikilta maan ääriltä, niitä kuljetettiin rullatuolissa ja ne liikkuivat kainalosauvojen avulla. Mutta tohtori Hanellin varsinainen ala oli musiikki, hän hiukan säveltelikin, täällä oli viehättäviä illanviettoja. Ja sitten eräänä aamuna, kun tohtori oli matkalla sairaalaan, putoaa tiilikivi uutisrakennuksen telineiltä, tohtori menee tainnoksiin, kannetaan sairaalaan, todetaan aivotärähdys ja sen jälkeen on hän mennyttä. Muisti on mennyt ja työtarmo. Häntä on hoidettu kotona ja ulkomailla, mutta muisti pysyy poissa. Pojat elättävät isänsä, eihän eläke riittäisi. Hän ei juuri missään liiku, näin hän joskus tulee suuriin konsertteihin — niin sääli! Hänellä oli liian arat hermot.

Rouva Blume ajatteli itsekseen, että neiti Boraeuksesta varmaan olisi tullut huomattava voima näyttämölle. Hän maalasi henkilönsä niin, että ne suorastaan kuuluivat ikäänkuin paikkakunnalla täysin vieraan Marianne Blumen tuttavapiiriin.

Jollei olisi ollut pelkoa lapsista. Hän oli köyttänyt heidät kaikki kolme riippumattoihin — se oli paras keino, hän kuljetti aina riippumattoja mukanaan. Ensin oli tarvittu yksi — silloin hän melkein säännöllisesti seurasi Heinziä konserttimatkoilla, sitten oli pitänyt hankkia toinen riippumatto ja nyt niitä oli kolme — ja kohta neljä. Mutta matkustaminen oli myöskin käynyt mahdottomaksi. Nyt oli miltei ainainen ero, kirjeettömyys ja levottomuus. Heinz ei kirjoittanut, hänen kätensä eivät sietäneet sitä. Onneksi oli huvila ostettu silloin, kun konsertit vielä jotakin tuottivat. Nyt antoi taide niukan, hyvin niukan leivän. Tämäkin Heinzin suloinen päähänpisto kutsua heidät kaikki tänne, se oli tullut kalliiksi. Taide ei elätä ja kuitenkin on aina niitä, jotka antautuvat sen papeiksi ja papittariksi ja ihmiset sanovat sen kuuluvan kulttuuriin.

Rouva Blume huomasi, ettei Heinz enää puhunut mitään soittokoneesta. Hän pyysi lasin vettä, pyyhki kätensä nenäliinaan ja seisoi hetkisen selinpäin huoneeseen. Sitten avasi impressario oven ja Blume kiiruhti, koko olemus vangittuna Beethovenin sävelluomaan yleisön eteen. Marianne Blume tiesi millaista se oli: hänen miehensä sieluntila hehkui tuollaiseen suureen numeroon käydessä kipua, joka ensi sävelten soitua alkoi vaihtua riemuksi ja viimein hurmioksi. Mutta soittokone ei tänä iltana auttanut yli kivun, päinvastoin. Ettei Heinz vain heittäisi kesken tai hätääntyisi. Hänellä oli pettämätön muisti, mutta tänään hänen hermonsa olivat tavallista aremmat. He olivat molemmat huonosti nukkuneet, koko viikon valvoessaan lasten tähden. Kunhan menisi onnellisesti tämä ilta. Heillä oli vain muutama tunti junan lähtöön ja sitten kuusikymmentäkolme konserttia. Nimittäin Heinzillä. Hän, Marianne, ja lapset odottaisivat Marienhofissa. Heillä oli edessään neljännen pienokaisen maailmaan-tulo. Kunhan se olisi tytär, he toivoivat molemmat tytärtä. Sille oli jo ajateltu nimikin, Heinzin äidin nimi, Hannah.

Nämä ajatukset ajelehtivat rouva Blumen mielen pohjalla. Etualalla tapahtui kaikenlaista muuta.

Impressario puhui hänelle hiljaa:

— Kun menestys nyt on ollut näin suuri, niin voi kyllä antaa toisen konsertin.

— Niin, kuiskasi rouva Blume, — mutta mieheni ei enää toista iltaa soita tällä koneella. Ei, minä tunnen hänet.

Pormestarilla on pieni Bechstein, kyllä sen sieltä saa pormestarinnahan taas tänään on seitsemännessä taivaassa.

— Se on toinen asia. Mieheni ehkä voi viipyä, hänhän lähtee itään päin. Minun ja lasten kyllä täytyy olla junassa kello neljä. Mutta luuletteko, että tulee väkeä? Muistaakseni sanottiin, että tämä on liian pieni paikkakunta.

— Ei voitu odottaa tällaista menestystä. Toisessa konsertissa kyllä vaaditaan modernimpi ohjelma. Jokinen, meidän säveltäjämme, tuolla juuri kuului pormestarinnalle sanovan, että olisi hauskaa kuulla jotain modernia.

— Kyllä miehelläni on suuri ohjelma sitäkin lajia.

— Ei se tarvitse olla sitä viimeistä muotia — siitä ei kukaan saa tolkkua, mutta siltä väliltä.

— Puhukaa mieheni kanssa, kun hän tulee. Minun täytyy valitettavasti lähteä.

— Ei suinkaan rouva Blume lähde kesken. Aikovat pyytää herrasväet illalliselle.

— Kiitoksia hyvin paljon. Mutta minä olen levoton lapsista…

— No täytyyhän syödä. Kyllä ne hotellin neidit käyvät katsomassa lapsia. Otetaan vain uusi konsertti ylihuomenna, saattaa olla vaikka matinea, kun on sunnuntai. Kyllä se puhe siitä Bedhsteinistä sellaista lapsellisuutta oli — sehän menee Steinwaylla niin että silmiä huikaisee. On se aika jehu pianistiksi, tämä herra Blume.

— Te ette aavista mitä jokainen esiintyminen miehelleni maksaa! pääsi rouva Blumelta kuin vahingossa. Samassa hän jo koetti tehdä tyhjäksi äskeisiä sanojaan:

— Tarkoitan vain, että taiteilijan aina täytyy keskittää itsensä äärimmilleen.

— Noo, kun on sellainen rutiini kuin herra Blumella, niin puistelee hihoista vain.

Rouva Blume huojutti päätään ja hymyili hiukan. Ei kannattanut puhua siitä asiasta. Sitä ihmiset tavallisesti eivät ymmärtäneet. Molemmat seisoivat ääneti ja kuuntelivat mahtavia kaikuja salista. Rouva Blume viipyi, se oli yhtäkaikki Jumalan saarnaa tämä. Hänellä ei ollut tarmoa lähteä. Nyt ei hän taasen pitkään aikaan saisi kuulla Heinziä. Hän tuntui unohtavan, että soittokone oli hänelle vieras. Nyt se kuului — Marianne Blume kuumeni, tuntiessaan miehensä kärsimyksen. Sitten hellitti. Hurmio otti taiteilijan valtoihinsa. Hänen vaimonsa pidätti kyyneliään. Tätä sonaattia hän oli kuunnellut hotellin verannalla istuen, silloin kun he vastanaineina viettivät jonkin aikaa Spalatossa. Hotelli oli miltei tyhjänä, sillä oli helteisintä kesää. Mutta kadulle pysähtyi aina ihmisiä. Nyt hän seisoi täällä korkealla pohjoisessa eikä voinut lähteä, vaikka hänen pienet lapsensa odottivat.

On omituista seurata tuollaista suurta ohjelmanumeroa seinän takaa. Taiteilija on toinen henkilö, toinen on satapäinen mykkä, henkeä pidättävä hiljaisuus, jonka kuulijakunta muodostaa. Jollakin tavalla nimittäin kuuluvat myöskin tämän kuulijakunnan vuorosanat. Tuntee, ettei soitto kajahda tyhjässä salissa. Tänään kuulijakunnan hartaus täytti huoneen kuin uhrisavu kirkon. Salissa mahtoi vallita täydellinen jumalanpalvelusmieliala ja kun viimeiset sävelsoinnut kajahtivat, oli kuin huoneen holvit olisivat kohonneet ja jokin suuri mielenmuutos tapahtunut. Elämänparannus.

Oven avautuessa näki rouva Blume miehensä nostavan käsiään ikäänkuin ne olisivat tihkuneet verta. Hän riensi häntä vastaan ja lausui silmillään: katso, nyt se on ohi! Salissa aaltoili jo ihmisjoukko. Kaikki tunkivat lähemmäs esiintyjälavaa ja kättentaputus vyöryi kuin jonkin maanvieremän pauhina. Taiteilijahuoneeseen tunki väkeä, nimiään mainitsematta ihmiset tulivat painamaan taiteilijan käsiä. Kun hän meni saliin, näyttivät he aikovan tarttua hänen vaatteensa liepeeseen lopullisesti parantuakseen. He odottivat vielä viimeistä ihmettä, sitä jonka vaikutus kestäisi ikuisesti, eivätkä poistuneet salista.

Heinz Blume oli käynyt hyvin kalpeaksi. Veri oli laskeutunut hänen suuriin, oudosti riippuviin käsiinsä. Hän teki niillä taasen jonkin armoa anovan liikkeen. Yleisö ei tuntenut armoa. Tyttölyseon yläluokka huusi eläköötä lavan juurella. Vanha lääkäri seisoi silmissään outo kiilto, ikäänkuin hän olisi nähnyt jonkin nuoruudenhaaveen ruumiillistuneena, ja laulunopettaja, herra Boraeus takoi nyrkillään estraadin laitaan, koska hänen toisella kädellään täytyi pidellä vanhaa päällystakkiaan, jossa ei ollut nappia. Sahanomistaja vihdoin rupesi pitämään kuria yleisön joukossa. Hän selitti kuuluvalla äänellä, että inhimillisillä voimilla on rajansa, että taiteilija toivottavasti voi antaa toisen konsertin ja että nyt on paras mennä nukkumaan. Samassa impressario ilmestyikin lavalle ja ilmoitti, että ylihuomenna on tässä samassa paikassa matinea uudenaikaisella ohjelmalla.

Sali alkoi tyhjetä. Ihmiset loivat viimeiset kaihoavat silmäykset taiteilijahuonetta kohden, missä valiojoukko onnellisia hääri Blumen ympärillä, ja pysähtyivät portaisiin ja kadulle odottamaan. Samassa saatiin kuitenkin kuulla, että kutsuvieras muutamien kaupunkilaisten pyytämänä siirtyisi ravintolaan illalliselle, häntä ei siis enää saanut nähdä. Käytävät tyhjenivät ja sähköjä sammutettiin. Rouva Blume tuli päällysvaatteet yllään portaisiin ja etsi ovea. Pilarien juurella näki hän ihmisen, joka muistutti miehen pukuun sijoitettua telinettä. Mies piteli toisella kädellään kiinni kulunutta päällystakkia ja katsoi suu auki kuin eläin, joka odottaa, että sille vielä annettaisiin jotakin. Alempana oli toinenkin ihminen: hän seisoi ja nyökytti lakkaamatta päätään, sehän oli se, jonka päähän oli pudonnut tiilikivi niin että muisti oli mennyt, tohtori Hanell.

— Marianne!

Heinz Blume tuli sähköliekin alle ja vahtimestari jätti kohteliaasti sen palamaan. Rouva Blume pysähtyi ja hymyili:

— Ole aivan levollinen, sanoi hän hiljaa. — Kyllä minä löydän.

— Ota hevonen tai auto, minä en voi antaa sinun mennä näin.

— Mutta rakkaani, olenhan niin monta kertaa mennyt ja paljon suuremmissa kaupungeissa. Lähde illallisille, ehkä voit sen nuoren säveltäjän kanssa sopia ohjelmasta. Oli hyvä, että konsertti tuli päätetyksi, nyt saamme kunnollisesti hotellilaskumme maksetuksi. — Sinä tulet niin pian kuin voit, jäähän meille jokin tunti, minä en kuitenkaan enää ennätä riisuutua.

Aviopuolisot pitelivät hetken toistensa käsiä. Molemmat miehet porraskäytävässä seisoivat kuin patsaat, tietäen pitävänsä siinä kunniavartiota. Blume tunsi heidät äkkiä — hehän olivat olleet tämän illan hartaimmat kuulijat, ne joiden tähden hän oli taistellut läpi tuon viimeisen Beethovenin. Hehän häntä olivat auttaneet. Hän astui pari porrasaskelta alemmas, saavutti ensimmäisen herroista ja ojensi hänelle kätensä. Sitten hän meni toisen luo ja painoi hänenkin kättään. Kukaan ei puhunut. Suuret varjot porraskäytävässä, missä paloi ainoa sähköliekki, liikkuivat seinillä ja venyivät kattoa kohden. Blume kiiruhti takaisin, Marianne avasi ulko-oven ja tuli kadulle. Viimeinen sähköliekki sammui, ovenvartija kuului puhuvan jotakin niille kahdelle herralle, jotka eivät tahtoneet lähteä.

Ravintolaan oli katettu pitkä kukkurallinen pöytä, mutta suurin osa sijoja jäi tyhjäksi. Taiteilija joutui pormestarinnan ja neiti Marjosen väliin. Hän oli hajamielinen ja he kysyivät häneltä vuoronperään, oliko hän hyvin väsynyt. Hän ei sanonut sitä eikä tätä. Hän ajatteli Mariannea ja lapsiaan. Olivatkohan ne nukkuneet, vai olivatkohan itkeneet ja häirinneet matkustajia. Se oli ollut vaikeata, silloin kun Marianne vielä matkusti hänen mukanaan. Ei mikään hotelli tahtonut ottaa vastaan heidän lastaan. Ja nyt, kun ne kaikki olivat mukana. Kuinka monta kertaa he olivatkin peittäneet lapsiraukan suun, ettei sen itku kuuluisi. Eikä se saanut nauraakaan. Marienhofissa maalla lapset toki saivat itkeä, temmeltää ja nauraa.

Tätä ajatellessa vastasi taiteilija monenlaisiin tiedusteluihin. Pormestarinna kyseli vieläkö hänen oli tapana harjoitella, kuinka kauan hän jo näin oli konserteerannut, missä hän oli opiskellut, eikö ollut ihanaa hurmata ihmiset. Neiti Marjonen ihmetteli hänen muistiaan, sitä satumaista keveyttä, millä hän soitti vaikeimmatkin kohdat. Säveltäjä Jokisen kanssa puhuttiin ylihuomisesta ohjelmasta. Naiset pyysivät, ettei sitä tehtäisi niin vaikeatajuiseksi, etteivät maalaiset sitä ymmärtäisi — sunnuntaina varmaan tulisi maalaisia.

— Tulevat kirkkoon ja kirkosta konserttiin, sanoi sahanomistaja.

— Pastori ei ollut konsertissa, huomautti joku.

— Saisiko noita käsiä vähän katsella, puuttui nyt. puheeseen tohtori Fredriks, joka oli joutunut pöydän toiseen päähän ja joka sieltä tuli taiteilijan tuolin taakse.

— Suuret rumat kädet, vastasi Blume ja veti vaistomaisesti kalvosimia alemma.

— Onpa siinä vaaksaa.

— Ihmeelliset kädet.

— Todella ihmeelliset! Miten te hoidatte niitä, herra Blume?

— Ette suinkaan te voi kantaa mitään painavaa?

Blume oli hyvin kalpea ja vastahakoinen juttelemaan tästä aiheesta. Nuori Jokinen huomasi sen ja tarjoili ruokaa. Huomenna oli päätetty lähteä maaherran luo päivällisille. Siellä oli aina hyvin hauskaa. Vahinko, että rouva Blumen piti lähteä niin varhain. Eikö todella voinut lykätä matkaa? Niin, laiva meni Helsingistä vain kerran viikossa.

— Mutta jos noille käsille jotakin tapahtuisi! huomautti äkkiä sahanomistaja. — Voisihan jollakin lailla sattua. Tai tulla kihti, tai muuta sellaista.

— Ne ovat vakuutetut, vastasi Blume ja ojensi tulistuen esiin kätensä, levittäen sen niin, että se muistutti, suurta veripunaista merikrapua.

— Vakuutetut! kuului kuin yhdestä suusta. — Voiko käsiä vakuuttaa erikseen?

— Kyllä.

Blume muisti olevansa vieraana ja tyyntyi.

— Jalkoja siis myöskin, sanoi sahanomistaja ja nauroi. — Mutta ei suinkaan sitä enää tuolla iällä voisi oppia muutakaan tekemään, jos niinkuin käsille jotakin tulisi.

— Te kauhea mies! huudahti pormestarinna, — eihän nyt ihmisten käsille yleensä mitään tapahdu. Paitsi sahakoneiden ääressä. Oletteko te itse muistanut vakuuttaa, työväkenne kädet?

— Se on pakosta kuin köyhän kuolema; nauroi sahanomistaja jälleen. —
Sekä kädet että muut ruumiin jäsenet. Koko ihminen täytyy vakuuttaa.

Keskustelu solui ylhäisen illan jälkeen arveluttavan matalalle. Syötiin. Yritettiin puhua taiteilijoista, joita oli esiintynyt täällä syksyn kuluessa. Blume tunsi useimmat. Corinna Diels oli hänen rouvansa sukulainen. Vai oli rouva Blume myöskin musikaalinen. Mutta eikö ollut hirveän vaikeaa matkustaa pienten lasten kanssa? Oliko niillä niin pieni ikäero? Mitkä olivat niiden nimet? Tuli kalaruokaa. Toisessa päässä salia alkoi samassa kuulua meluavaa puhetta. Tohtori huusi palvelijaa ja lähetti tämän hiljentämään herroja. Niitä oli kaksi. Toinen oli perämies Boraeus, hän oli ollut konsertissa ja otti kai nyt jäähyväisryyppyjä, sillä aamun koittaessa piti hänen prikinsä lähteä matkalle. Taiteilijasieluja kaikki nuo sisarukset ja niin perin erilaisia. Keskenään he tuskin seurustelivat — mikä lienee perämiehen päähän hiljan tullut, kun hän toi sisarelleen liinan Espanjasta. Sisar on sävyisin olento maan päällä ja tämä perämies paikkakunnan paras tappelija. Tuli liharuokaa. Nuori säveltäjä kyseli Leipzigin oloja, opettajia, hintoja ja musiikkielämää. Perämies rupesi nyt laulamaan. Sahanomistaja läksi itse häntä kieltämään. Pormestari, joka ei ollut tähän asti puhunut mitään, loi huoneen toiseen päähän julman silmäyksen. Oliko heillä siellä todella joitakin väkeviä? Sahanomistaja tuli takaisin ja vakuutti, että Boraeus hihkui sekä iloa että surua, sillä ilon ja surun vaiheilla mieli vain oli, kun taas vuodeksi jätti nämä kotoiset seudut.

Tällaisen mielialan ymmärsi Blume hyvin. Hänellä oli juuri edessä kuusikymmentäkolme konserttia. Antaa miehen vain laulaa.

Kuusikymmentäkolme konserttia!

Riitti pitkältä puhumista siitä, missä konsertit olisivat. Siinä mainittiin miljoonakaupunkeja idässä ja lännessä, kuuluisia konserttisaleja, solmukohtia rautatielinjoilla, kahviloita ja taidemuseoita. Tuuli Euroopasta ikäänkuin puhalsi, puhalsi läpi pohjoisen maaseutukaupungin ruokasalin, missä paikkakunnan porvarien oli tapana viettää kotoiset pienet »sitsinsä».

Tuli jälkiruoka. Blume katsoi kelloaan.

— Herra Blume, lausui pormestari yhtäkkiä sellaisella äänellä, että läsnäolijat luulivat hänen aikovan pitää puheen, — te mainitsitte että kätenne ovat vakuutetut. Mistä summasta, jos saisi kysyä?

— Kymmenestä miljoonasta, vastasi taiteilija, nostamatta katsettaan jäätelöstä.

Ei saattanut tietää, puhuiko hän totta vaiko leikkiä.

— Kymmenestä miljoonasta!

Kaikki tuijottivat taiteilijan käsiin ikäänkuin niiden yli yhtäkkiä olisi langennut tykkänään uusi valaistus.

Suuret rumat punaiset kädet.

— Kymmenestä miljoonasta!

— Niin, sanoi Blume ja hymähti ensi kerran koko iltana, — minulla on vaimo ja lapset. Ja jos käsilleni jotakin tapahtuisi, niin se olisi minulle pahempaa kuin kuolema. En pystyisi enää mihinkään, tiedän sen. Olen pienestä pojasta harrastanut vain musiikkia.

— Ja juuri sentähden tullut niin suureksi, huudahti pormestarinna, katse kiinnitettynä satumaisiin käsiin.

— Ihmeelliset kädet! sanoi neiti Marjonenkin.

Herrat kyselivät mitä vakuutusmaksu tällaisessa tapauksessa teki. Keskustelu hipaisi läheltä, miten paljon taiteilija tällaisella työllä ansaitsi. Siihen ei Blume kuitenkaan enää vastannut. Hän ei myöskään juonut kahvia, täytyi kiirehtiä hotelliin, hänen rouvansa ja lasten piti lähteä hyvin varhain. Niin, se oli niin ikävää, että juna meni jo neljältä, ei tässä nyt ollut paljon aikaa nukkumiseen. Ja seura nousi. Ja sovittiin huomisesta matkasta maaherralle ja Bechsteinistä, jonka pormestarinna mielihyvällä lupasi konserttiin. Vaikka jo tänään.

— Se on vain sellainen pieni kotiflyygeli, sille on suuri kunnia, jos
Heinz Blume tahtoo sillä soittaa.

Naiset ja pari herroista läksivät saattamaan taiteilijaa eteiseen. Pormestari viittasi luokseen palvelijan ja käski hänen pitää huolta siitä, ettei Boraeus jäisi tänne juopottelemaan aamuun asti. Kyllä, hänellä varmaan oli ryypyt taskussa. Ja mikäs se oli tuo toinen herra? Sekö nurkka-asianajaja, joka aina veljeili nimismies Hietalan kanssa ja juotti häntä hänen käydessään kaupungissa?

Säveltäjä Jokinen saattoi Heinz Blumen hotelliin. Häntä vaivasi, että konsertin korkea mieliala jotenkin oli hämmentynyt. Mutta hän lohdutti itseään sillä, että toinen konsertti vielä oli jäljellä ja katseli tähtiin ikäänkuin anoen niiltä apua vastaisen varalta. Ilma oli kylmä ja kirkas, kadut iljangolla. Routainen maa tuntui tarvitsevan lumipeitettä. Heinz Blumeakin puistatutti. Hänellä ei nyt mitenkään ollut varaa sairastua. Hänen täytyi ansaita rahaa kaikkea sitä varten, mitä perhe nyt tarvitsi. Hajamielisenä vastasi hän kädenpuristukseen, jolla nuorukainen täynnä ihailua siinä hotellin edessä toivotti hänelle hyvää yötä. Oli vaarallisen liukasta.

Meren selällä näkyi alus, kokassaan pieni lamppu, jonka välke eli vedenpinnalla yhdessä tähtivalojen kanssa. Se oli kai se alus, jonka perämies vietti jäähyväisiltaa raatihuoneen ravintolassa. Mastopuut häämöttivät kuin salaperäiset ristit taivasta vasten.

* * * * *

Heinz Blumen korva terästyi heti ovessa kuuntelemaan, itkisivätkö lapset. Heidän huoneensa oli toisessa päässä pitkää käytävää: ei mitään kuulunut. Uninen ovenvartija, jolla ei virkansa merkkinä ollut muuta kuin jotain metallinväristä lakissa, tuli esiin, nosti tätä lakkiaan ja halusi nähtävästi puhua. Pikkukaupunkihotellin tunkkainen ilma, jossa äänettömyydestä huolimatta värisi täkäläisten arvohenkilöiden ja ensiluokkaisten matkustajien mieliala, heidän astuessaan kaupungin ensimmäiseen ravintolaan, ilonpitoon tai kaupantekoon, painoi kuin väkevä tomupilvi.

— Kuinka on, jääkö herra vielä tänne? lausui ovenvartija sillä kohteliaisuudella, jota hänen ammatissaan osoitetaan hyvien juomarahojen toivossa — ei siksi, että tämän taiteilijaherrasväen matkatarpeet olisivat osoittaneet erikoista varallisuutta. — Nyt on niin kova kysyntä huoneista.

— Jään, vastasi Blume ja oli jo eteisen toisessa päässä, lisätessään: — matkustan sunnuntai-iltana.

Ovenvartija tuli perässä.

— Ja sitten on valitettu naapurien puolelta. Eivät saa nukkua, kun lapset itkevät.

— Rouvani lähtee aamulla, herättäkää kello kolme.

Tunne, johon ei hän koskaan ollut voinut tottua, tarttui hänen sydämeensä niljaisella kouralla. Jollei hän olisi ollut niin väsynyt ja aika aamuun niukka, niin hän kai olisi ryhtynyt miestä ojentamaan. Mutta loistohotellien frakkipukuiset hovimestarit ja pienten matkustajakotien palvelijat, kaikki he olivat toistaneet samaa asiaa eri haaroilla maailmaa. Ja Blumen puolisot olivat hillinneet itsensä, lasten tähden, ja päättäneet, että Mariannen täytyy pysyä kotona. Tämä päätös oli tehty monta kertaa ja taas unohdettu: sillä sydämet eivät lakanneet kaipaamasta. Hullutusta oli tälläkin kertaa ollut kutsua Marianne ja kaikki lapset — isä oli sähkösanomassa pyytänyt heitä kaikkia kokoon, nyt olivat isä ja äiti valvoneet tämän viikon, rasittuneet ja velkaantuneet. Ja eroon oli enää vain kolme tuntia.

Blume kulki nopeasti tahraantunutta valkoista mattoa pitkin, ohi kenkäparien, jotka ovilla muodostivat omalaatuista kujannetta miehelle, jonka kotina olivat hotellit ja rautatievaunut, käytävän päähän.

Marianne istui pöydän ääressä, edessään pinkka puoleksi käytettyjä liinavaatteita, ja ompeli. Se kuului aina viimeisiin tehtäviin ennen eroa. Lapset nukkuivat riippumatoissaan, jotka olivat koukuilla kiinnitetyt nurkasta nurkkaan. Niissä oli hyvä vuode, käytäntö oli opettanut äidille tämän keinon.

Heinz Blume tarttui molemmin käsin vaimonsa päähän ja suuteli häntä. Sitten hän meni nuorimman lapsensa luo, painui polvilleen ja hillitsi haluaan tarttua tuohon rakkaaseen olentoon ja pyristellä kasvojaan sen lämmintä ruumista vasten. Se oli jo pian vuoden vanha tämä pieni poju, viikko sitten hän ensi kerran oli hänet nähnyt ja kolmen tunnin kuluttua hänen piti hänestä erota. Ja tuossa olivat vanhemmat pojat. Molempien vuoteiden luo isä seisahtui katselemaan. Hänen oli vaikea pidättyä kajoamasta lapsiin. Kolmen tunnin kuluttua lähtevät he kaikki länteen ja hän lähtee itään. Kolmen tunnin ajan hän tässä huoneessa vielä saa pitää kaiken sen, missä hänen sydämensä riippuu kiinni.

Heidän tavaransa olivat huiskinhaiskin, vaatteet, nuotit, matka-arkut. Nuottikoffertin kylkeen liimatut lukuisat hotellinleimat muistuttivat osaltaan nekin tätä ainaista matkustamista ja ainaista eroa. Marianne koetti pysytellä reippaana. Hän oli verhonnut lampun tummalla liinalla, jottei valo lankeaisi lasten silmiin. Hänen omat kasvonsa olivat valossa. Hän sanoi olevansa niin onnellinen siitä, että ilta oli ohi ja että heillä nyt oli kokonaista kolme tuntia itseään varten. Sitten hän kysyi, muistiko Heinz Spalaton. Mies nyökäytti päätään. Vaimo lopetti työnsä.

Ja niin he sitten istuivat käsi kädessä ja puhuivat käytännöllisistä asioista ja vaikenivat jonkin aikaa ja muistivat taasen jotakin.

— Oletko sinä syönyt? Sinun täytyy pitää huoli siitä. Lupaathan.

— Tietysti, tietysti. Lapset ovat olleet hyvin kiltit. Kaikki kolme nukkuivat, kun tulin… Hiukan, aivan hiukan pikkupoju kyllä itki. Olen niin onnellinen, että jaksoit soittaa sen viime numeron. Ja sitten oli hyvä, että saat Bechsteinin sunnuntaiksi. Mutta täytyy katsoa, että se on viritetty, sehän saattaa olla aivan epävireessä… Nyt selviydymme laskuistamme. Toivottavasti sunnuntaina tulee väkeä. Tämä on todella harvinainen paikkakunta. Ajattele kuinka liikuttavat nuo molemmat herrat, se opettaja parka ja se lääkäri, jonka kohtaloksi tuli tiilikivi…

Blume tiesi urhoollisen pikku vaimonsa puhuvan näistä kaikista vain pidelläkseen aisoissa erohetken kärsimystä.

— Sinä rakas, sanoi hän, — kuka tietää, mikä tulee minkin kohtaloksi. Hän menetti muistinsa ja työkykynsä, mutta sydän säilytti tuntemisen ja kärsimisen lahjan.

— Nuo kovat, siunatut lahjat! Mutta kuulehan, kyllä sentään panemme pitkäksemme.

— Onhan sinulla valtakirjani, sanoi mies äkkiä. — Saattaisihan jostakin syystä käydä välttämättömäksi myydä huvila… Ja sitten: olethan suonut anteeksi, että pyysin sinua tulemaan.

— Mutta Heinz…

— Minulle tuli sellainen hirvittävä ikävä… Miten sinä pääsitkään perille? Junanmuutot ja sensellaiset näin pienten lasten kanssa. Mutta minulle oli tärkeää saada nähdä juuri pikkupoju. Isän täytyy sentään saada nähdä lapsensa… Kuinkahan sinä nyt selviydyt paluumatkalla…

Ihmiset olivat kaikkialla hyvät — no, olihan tietysti niitäkin, jotka säikähtivät riippumattojani — mutta yleensä minua autettiin, yksinpä kantajatkin pitelivät hellävaroen lapsukaisia.

Kunhan kaikki kävisi hyvin.

— Käy kyllä, onhan aina käynyt.

Sinä olet urhoollinen, Marianne. Minäkin olin niinkauan kuin aina kuljit vierelläni.

Älä koskaan päästä mielestäsi sitä, että olet kutsuttu soittamaan pyhää maan päälle — suo anteeksi, että taas toistan sitä.

— Minä kaipaan pyhää itseäni varten. Tahtoisin kauas pois vieraitten ihmisten luota. Teidän kanssanne tahtoisin olla, leikkiä lasteni luona, auttaa sinua kodin askareissa. Joskus pelkään, etten enää voi astua yleisön eteen. Käteni ovat kipeät, sieluni on kipeä.

— Sinä tiedät, mitä siihen sanon: että jokainen syntyminen tapahtuu kärsimyksellä. Jokaisen esiintymisen täytyy sisältää syntymisen.

— Kyllä, kyllä. Mutta onhan niitä, jotka pääsevät helpommalla. Esimerkiksi pitävät suosiosta. Minäkin pidin siitä joskus… Jos minä vain voisin tehdä muuta työtä ja säilyttää musiikin meitä itseämme varten. Kauas minä tahtoisin, meren äärelle, metsiin…

— Usko minua kerran: vain vähän aikaa viihtyisit metsissä. Muistatko, kun olimme olleet kaksi viikkoa vuoristossa: sinun piti päästä tuhatlukuisen yleisön eteen… Onhan taas niin onnellista odottaa sinua kotiin.

He vaikenivat eikä kuulunut muuta kuin lasten hengitys. Sitten läiskähti jossain kauempana ovi, miehen askeleet tulivat käytävään ja hävisivät huoneeseen käytävän alkupäässä.

— Ainakin silloin tahdon olla kotona, kun Hannah syntyy.

Miehen ja vaimon katseet kohtasivat juhlallisina toisensa ja ääneti he alkoivat riisuutua. Jokainen hetki tätä heille niin lyhyttä yötä oli kuin raskas sydämenlyönti. Kaikki se mitä ihminen elämänsä päivinä kokoaa ympärilleen huomista varten, niinsanottu silmäin pyynti ja elämän koreus, se oli poissa ja vain se oli jäljellä, minkä ihminen ottaa mukaansa kuolemaan. Mies ja vaimo lepäsivät sydän sydäntä vasten. Silmänräpäykseksi he saivat mielestään, mitä he tahtoivat unohtaa sitten pusersi lähestyvä ero heitä yhä voimistuvalla rautakouralla.

* * * * *

Viimeisenä tuntina ei ollut aikaa tunteilemiseen. Heinz Blume viihdytteli lapsia ja Marianne sulloi tavaroita arkkuihin ja kääröihin. Täytyi heittää paksu peite poikain pään ympäri, jottei heidän itkunsa kuuluisi toisiin huoneisiin. He olivat uniset eivätkä tahtoneet antaa pukea ylleen. Oli kiire. Suurin poika kävellen omin voimin, sitä seuraava isän käsivarrella ja pienin äidin sylissä astui taiteilijaperhe, kahden kantajan avustamana hätäisesti taivasalle, missä tähdet tuikkivat valkenevan aamun kajossa ja kylmä puistatutti selkäpiitä myöten. Mastoristeille ulapalla oli syttynyt useampia tulia. Ajuri torui, ettei tällainen mustalaiskuorma mahdu millekään rattaille. Taiteilija kysyi ovenvartijalta, mitä hän oli sanonut. Rattaat läksivät liikkeelle, räminä kuului kaupungin toiselta laidalta toiselle. Ajoittain sekaantui siihen pienen lapsen itku ja äidin viihdytykset.

Heinz Blume piteli syleilyssään keskimmäistä poikaansa, joka istui hänen sylissään ja vanhintaan, joka seisoi hänen polviensa välissä. Hänen kalliisti vakuutetut kätensä saivat vielä hetkisen koskettaa kalleinta, mitä tämä isä omisti. Asemalla muistutettiin uudelleen, että rahat, passit, matkaeväät ja tavarat olivat mukana, sitten nousu vaunuun, hätäinen asettuminen penkeille, hätäinen suudelma, ja Heinz Blume seisoi yksinään rautatiesillalla. Hänen ohitseen kulki jotakin — miehiä ja tavaroita, mutta sydämessään hän oli yksin.

Niin yksin hän oli, ettei ensin käsittänyt mihin menisi ja mihin ryhtyisi. Tuskinpa hänessä nyt oli henkeäkään. Hänen mieleensä johtui kuollut, joka arkussaan yksinään lähetetään hautaa kohden paikkakunnalta, missä ei sille ole suotu leposijaa. Sitten hänen sieluunsa ikäänkuin putosi sävel, se tuli ylhäältä, niinkuin tähti olisi pudonnut. Siitä keriytyi auki säveljakso. Hän tunsi Sebastian Bachin läheisyyden ja kuunteli, mitä mestari hänelle sanoi. Koko tämä aamu sai äänen, tähtitaivas soitti, meri soitti ja ihmissydämen piina suli ja yhtyi taivaan ja maan sointuihin.

Blume huomasi edessään kirkon — eihän hänen pitänyt kulkea tänne. Se oli pieni puukirkko. Hänen olisi tehnyt mieli koputtaa oveen ja pyytää päästä rukoilemaan. Mariannen puolesta, lastensa puolesta, senkin syntymättömän, jonka henki vielä lepäsi Jumalan hengessä. Lehdettömien pensaiden oksat ojentuivat taivasta kohden. Blume seisoi routaisella maalla ja näki taivaan valkenemistaan valkenevan. Noin ojentuu jokainen käsivarsi korkeuteen, tieten tai tietämättään. Sebastian Bach viipyi yhä täällä. Oli kuin urut tuolla sisällä olisivat hymisseet.

Missä päin nyt oli hotelli? Tuntui vaikealta mennä sinne, kaikki siellä muistutti Mariannea ja lapsia.

Heinz Blume kokosi tarmonsa, viime viikon valvominen se oli tehnyt hänet näin voimattomaksi, ja alkoi astella. Jossakin kuului laulua. Valssia se oli. Askeleet kajahtelivat kivityksellä, harvojen sähkölyhtyjen valossa näkyi kaupungin suurin katu tyhjänä päästä päähän. Ettei tässä iljangossa vain menisi nurin.

Hotellin edustalla taiteilija vielä kerran seisahtui. Kylläpä hän oli heikko: suorastaan oli vaikeaa lähteä kohtaamaan muistoja huoneessa, josta äiti ja lapset vasta olivat lähteneet. Marianne väikkyi hänen silmissään, koko hänen olennossaan oli jotain niin lämmintä, rohkaisevaa ja rauhoittavaa. Hän näki hänet sellaisena, jommoisena hän oli ollut konservatoriossa, yllä köyhä puku, silmissä heräävän älyn väläys ja lannistumaton työtarmo. Mikä riemu oli ollut opettaa ihmistä, joka vaistosi musiikin sisällön ja joka edistyi päivä päivältä. Sitten kerran, juuri kun valmistettiin suurta ohjelmaa, tyttö tunnilla pyörtyi. Silloin kävi selville, ettei hän ollut päiväkausiin syönyt kylläkseen, ja hän oli aina ollut iloisin ja rohkein, ei kukaan ollut kuullut hänen valittavan — ja tämän tytön sydämen oli Heinz Blume voittanut, onnellinen Heinz Blume! Vielä tänä yönä hän oli istunut ja ommellut miehensä vaatteita, tulevaisuutensa taiteilijana hän oli hänen tähtensä heittänyt, kaikki hän oli ilomielin uhrannut. Ehkä joskus, tuhannen konsertin jälkeen käy mahdolliseksi välttää näitä vaikeita erossaoloja. Metsiin, merten taakse…

Heinz Blume kuuli askelia ja näki kahden miehen lähestyvän. Perämies nähtävästi oli matkalla laivalleen. Hänellähän oli edessään ero — eroa kaikkialla ja vihdoin viimeinen! Taiteilija päätti nopeasti lähteä sisään silloin hän horjahti, tunsi tärähdyksen ikäänkuin vuori olisi sortunut hänen päälleen ja haudannut hänet.

Katu tömähti.

* * * * *

Hän heräsi siihen, että ympärillä oli ihmisiä ja että hänen päätään valeltiin vedellä. Hänelle puhuttiin jotakin, hän itse ei saanut esiin ääntä. Hänen päänsä oli kiehuva möhkäle, ilma ympärillä vuoroin musteni, vuoroin kävi punaiseksi. Vihdoin hän ymmärsi, että tahdottiin tietää, mitä oli tapahtunut. Sitä samaa olisi hänkin tahtonut tietää, jos olisi osannut puhua. Keitä olivat nuo ihmiset? Kuka oli hän tässä vuoteessa? Ei mitään voinut kysyä, sillä ylhäällä päässä kulki kuin polttava pyörre.

Kului pitkä aika, jolloin oli pimeää ja tuntui raskas kumotus. Oliko hänet elävänä haudattu? Tällaistako se oli? Tukehtuisiko hän nyt? Mitä oli ollut ennen? Tätä ei ollut aina ollut.

Ohitse kulki taasen joitakin varjoja. Ne taipuivat häntä kohden, koskettivat häntä ja liikuttivat huuliaan. Ääni kuului kaukaa takaapäin eikä heidän suustaan. Tuskat ylhäällä hänen otsansa sisässä vaihtoivat muotoja — milloin ne olivat kiehuva poltto, milloin ne olivat repivää vihlontaa, milloin läikkyivät aivot kuin kuuma vesi. Hän tiesi, että hän oli ollut joku, mutta mikä ja kuka? Nuo kaikki olivat olleet joitakin, mutta mitä ja keitä? Hän saattoi nostaa käsiään. Hän pani ne vuoteen laitoja vasten ja yritti nousta. Hän putosi takaisin ja tunsi pahoinvointia, jota joskus ennen oli tuntenut. Myrskyssä laivalla. Marianne oli ollut vieläkin kipeämpi.

Marianne!

Hänen aivojensa yöhön tunki pistävä valokiila ja hän muisti nyt nimiä, muisti senkin, miten hän oli seisonut hotellin edessä ja katsonut merelle.

— Kaaduinko minä? lausuivat yhtäkkiä hänen huulensa.

Silloin lääkäri, impressario, säveltäjä Jokinen ja pormestareina kuin yhdestä suusta kysyivät, oliko hän kaatunut vai oliko joku häntä lyönyt. Sitä hän ei heti tietänyt. Oliko ehkä juopunut perämies…? Ei, oli ollut liukasta, miehet olivat menneet ohi. Kaatua, kesken työnsä ja suunnitelmiensa…! Hänen sairaassa päässään alkoi nyt kihisevä liikunta sen asian selvillesaamiseksi, miksi tällainen tapahtuu. Tällainen naurettava sattuma, tällainen humalaisen kuperkeikka ihmiselle keskellä hänen vakavinta elämäänsä. Ajatus hämääntyi ja taasen hän löysi sen langan ja kysyi ja kysyi.

Huoneessa olijat tekivät nyt jonkinlaisen työjaon. Pormestarinna otti haltuunsa asian käytännöllisen puolen. Lääkäri määräsi potilaan kuljetettavaksi sairashuoneelle. Kirjakauppiaalle oli tärkeintä tietää, pitikö huominen konsertti peruuttaa.

Blume pääsi yhtäkkiä istualleen ja väitti olevansa terve. Hän huomasi, että huoneessa oli kukkia, vuoristossa noita valkoisia kasvoi villeinä — mikä niiden nimi olikaan? Nuo olivat astereja.

— Jo nyt jotakin, naurahti tohtori, — vai aivan terve. Tästä äkkikäänteestä saamme ehdottomasti kiittää munaa ja lihalientä. Pitää syödä vain, meritaudissakin pitää syödä vain.

— Minä soitan ylihuomenna, sanoi Blume, vaipui vuoteeseen ja mietti tuon vuoristokukan nimeä. Hän ei jostakin syystä tahtonut sitä kysyä ja mietti miettimistään. Kipeä pyörre kiersi lakkaamatta aivoissa.

— Ette te voi soittaa, herra Blume, huomenna, puhui lääkäri. —
Heittäkää se ajatus mielestänne.

— Minä soitan, toisti taiteilija ja tähtäsi katseensa kirjakauppiaaseen.

Katse kävi tuijottavaksi kuin mielipuolella. Nuori säveltäjä kumartui hätääntyneenä hänen puoleensa ja koetti puhua reippaasti.

— Minä kyllä pidän huolen siitä, että Bechstein tulee viritetyksi. Toimitan vielä tänään flyygelin saliin ja jos jaksatte tulla sitä koettamaan, herra Blume, niin noudan teidät autolla… Se oli se moderni ohjelma — muistattehan?

Heinz Blume vei käden otsalleen. Hänen silmiinsä nousi kyyneliä.
Epämääräinen aavistus oli alkanut vaivata häntä. Jokin paino asettui
hänen rintansa päälle eikä sallinut hänen liikahtaa. Oliko se paasi?
Vaiko jättiläinen? Vaiko tiilikivi?

Marianne, missä sinä olet? huusi syvällä hänen sisässään. Mutta »Marianne» oli taikasana, tunnus, hän ei tällä hetkellä muistanut muuta. Ja kuitenkin Marianne oli jotakin toistakin. Hyvin tärkeää.

Marianne, mikset sinä tule?

Nyt välähti hänen aivoissaan ikäänkuin olisi raotettu valaistun huoneen ovea ja hän tiesi jo mikä Marianne oli ja kaiken mikä häneen liittyi.

— Tohtori, ylihuomenna minä soitan täällä, sitten Riiassa, Vilnassa, Varsovassa, Budapestissa… Lompakossani on paperi, saanko lompakkoni, minulla on edessäni pitkä turnee…

Lääkäri selitti asian mahdottomuuden, joksikin aikaa oli työnteko keskeytettävä. Toivottavasti tämä pian menisi ohitse. Tällaiset tapaukset olivat hiukan oikulliset: toisinaan kesti parantuminen, toisinaan se edistyi nopeastikin. Mutta huomiseen — mahdotonta.

Nuori säveltäjä ei tahtonut hellittää, hänestä tuntui, että tuollaisen sielun tuli voittaa ruumiin vammat. Kirjakauppias uskoi ja ryhtyi peruuttamaan aiottua konserttia. Myöskin maaherralle telefonoitiin. Koko kaupunki oli jalkeilla. Sairaalaan pyhiinvaelsi ihailijattaria ja ihailijoita. Heitä ei kuitenkaan päästetty sisään.

Heinz Blume makasi eristettynä ja kävi erästä niitä taisteluja, joita elämä varaa jokaisen ihmisen osalle. Hänen maailmansa, joka tähän asti oli käsittänyt kulttuurikeskukset idässä ja lännessä, pohjoisessa ja etelässä, pieneni yhtäkkiä mahtuen tähän vieraaseen huoneeseen, jossa hän oli muukalainen ja muukalaisten ympäröimä. Myrsky nosteli hänen elämänsä purtta, milloin syösten sen aallokon pohjalle, milloin heittäen sen harjalle, tai oikeastaan hänen elämänsä pursi oli haaksirikkoutunut, hylky ajelehti tuulessa ja sirpaleet yltympärillä, milloin läheten milloin loitoten ja kaiken aikaa etsien kiinnekohtaa entisyyteen. Tämä kiinnekohdan kadottaminen, se se juuri oli pahinta.

Sairaan oven takana suoritettiin kohtauksia, joista ei hänellä ollut tietoa. Joka päivä, joskus useamminkin tuli neiti Boraeus, milloin kädessä kukkanen, milloin hedelmä, milloin leivos, jonka hän oli valmistanut nautittavaksi parhaan taitonsa mukaan. Hän osoitti lohdutonta ja oudon arkaa surua, aivan kuin hänellä olisi ollut paha omatunto. Vaikkei hän mitään sanonut, niin herättivät hänen kasvonsa viranomaisten epäilyksen, varsinkin, kun heidän omat tutkimuksensa jo aikaisemmin olivat kohdistuneet erääseen vanhalle soitto-opettajalle läheiseen omaiseen. Ehkäpä taiteilijaa oli tuupattu. Kukapa muu sen oikeastaan olisi tehnyt kuin perämies Boraeus, jonka tiedettiin aamuyöstä lähteneen liikkeelle raatihuoneen ravintolasta. Sisar ei saattanut puhua epäluuloja vastaan: samat epäluulot olivat olleet hänellä itselläänkin. Missään tekemisissä ei hän ollut veljensä kanssa tuona onnettomana iltana konsertin jälkeen. Sen saattoi helposti todistaa ja niin joutui vanha neiti heti ulkopuolelle niitä ansoja, joita pahat kielet virittivät häntä ja hänen onnetonta veljeään halventaakseen. Kuitenkin tunsi neiti Boraeus tavallaan tuon käsittämättömän onnettomuuden lieventämisen omaksi asiakseen ja niin hän vaikeroi sairaalan käytävässä, väsyttäen lääkärin ja hoitajattaret alituisesti samoilla kysymyksillään.

Paraneeko hän? Kestääkö se kauan? Vioittuivatko kädet? Onko rouvalle ilmoitettu? Kuinka hän nukkuu? Puhuuko hän? Ovatko tuskat vaikeat? Ja taasen: paraneeko hän? Onko varma, että hän tulee ennalleen? Eikö mitään voi sanoa varmuudella?

Samaa epätoivoa, vaikka nuoruuden tulisuudella, osoitti säveltäjä Jokinen. Hän puhui korvaamattomasta tappiosta, jonka taide todennäköisesti tulee kärsimään. Ja hänkin kysyi pääasiassa samaa kuin perämiehen vanha sisar. Kun tämän kaupungin ainoan varsinaisen musiikkimiehen tehtäväksi joutui alkupäästä lyhennellä sitä konserttien ketjua, joka oli taiteilijan edessä, niin hän tiukkasi lääkäriltä tietoa, milloin sairas sitten joutuisi työkykyiseksi. Sitä oli mahdoton sanoa.

Tuontuostakin saapui sairaalaan tohtori Hanell, vaatien pääsyä taiteilijan puheille. Hänellä oli siihen oikeus, vaikkei kenelläkään muulla. Hänellä oli toki tässä tapauksessa mieskohtainen kokemus. Tiilikivi se oli toki ollut hänen pirullinen kohtalonsa! Hän sitäpaitsi tiesi miten tätä lajia tapaturmaa oli parannettava, hän myöskin lupasi täsmälleen sanoa, kauanko paraneminen kestää ja tapahtuuko täydellinen parantuminen. Hänellä oli muuan tuuma: sen jos voisi toteuttaa, niin selviäisi tämä tärkein asia. Vihdoin viimein hän sai käsiinsä Jokisen, säveltäjän ja uskoi hänelle aikeensa.

Varmaan Heinz Blume kaikkein enimmän kärsi juuri tästä: tuleeko hän työkykyiseksi? Se oli nimittäin niin, että kaikki muu siirtyi taka-alalle, yksinpä läheisimmät ihmisetkin väistyivät, ja potilas kyseli itseltään vain: olenko kuivunut oksa elämän puussa, vai vieläkö viheriöin? Niin se oli, hän tiesi tämän kaiken. Hän puolestaan ei ollut parantunut. Ajoittain oli muisti aika hyvässä kunnossa, mutta sitten se yhtäkkiä katkesi, jopa siinä määrin, ettei muistanut omaa nimeään. Tohtori Hanell, joka eleli niin yksikseen eikä seurustellut juuri kenenkään kanssa, särki tässä hädässään kuoren yksinäisyytensä ympäriltä ja vetosi säveltäjään. Ehkä tohtori Fredriks häntä kuulisi. Hänen, Hanellin sana ei mitään merkinnyt, hänhän oli hullujen kirjoissa. Jos nyt saisi saattaa taiteilijan flyygelin ääreen ja siinä antaa hänelle tilaisuuden kokea, että soittaminen vielä kävi, silloin parantuminen saisi aivan uuden vauhdin.

Säveltäjä uskoi vanhaan lääkäriin ja ryhtyi hankkimaan soittokonetta ja puhumaan Fredriksin kanssa.

Omalaatuisia neuvotteluja piti asiasta käytännön väki: kuka tämän kaiken maksaisi? Taiteilija, jonka kädet olivat vakuutetut niin huimaavasta summasta, osoittautui varsin tyhjäksi mieheksi. Tuli hotellilasku, tuli sairaalan lasku, sähkösanomat maksoivat — ja miten kauan tätä kestäisi? Tietysti oli kaupungille kunnianasia pitää huoli miehestä, koska onnettomuus oli sattunut täällä, mutta raskaaksi juttu saattoi käydä. Olipa onni, että rouva ja lapset ennättivät matkustaa. Miten tämä kaikki oli ilmoitettava hänelle? Blume ei itse enää osoittanut minkäänlaista tarmoa tai aloitekykyä. Hänen tilansa näytti huonontuneen. Kun saisi hänet niihin voimiin, että voisi pistää hänelle matkarahat kouraan ja toimittaa hänet kotiin. Ainahan hän kuitenkin siellä selviytyisi. Olihan heillä huvila. Ja matkarahat täytyisi koota miehestä mieheen, eivät ne toki niin hirveitä summia tekisi. Mutta joka tapauksessa tämä kaikki kysyi rahaa. Eikä hän saanut aavistaa mitään näistä neuvotteluista, jos hän paranisi senverran, että voisi täällä vielä soittaa tuon luvatun modernin ohjelman — nyt ei tarvitsisi pelätä tyhjää huonetta. Mies raukka, rouva raukka, pienet lapset…! Virkistäisiköhän se häntä, jos jouhikvartetti kävisi soittamassa hänelle? Ehkä voitaisiin toimeenpanna näin omin voimin vain konsertti hänen hyväkseen?

Eräänä päivänä, juuri kun sahanomistaja, kirjakauppias ja neiti Marjonen kadunkulmassa keskustelivat siitä, keitä nyt voisi verottaa tarvittavilla summilla, tuli katua pitkin Hanell, tohtori, luultavasti matkalla sairaalaan. Nähdessään pienen kiihkeästi puhelevan ryhmän, hän nopeasti teki äkkikäänteen ja kiirehti takaisin entisiä jälkiään. Hän oli nähtävästi taasen sillä päällä, ettei hän suvainnut kanssaihmisiään — hänelle tuli sellaisia päitä, siitä sen juuri näki, että tulikivi yhä moukaroi hänen päätään. Hän meni heitä pakoon kuin metsän eläin, sylki jäljessään ja näytti hampaitaan — kuka olisi uskonut, että hän kerran oli ollut rakastettavin seuraihminen, joka kotonaan pani toimeen musiikki-iltoja ja houkutteli väkeä ihmelähteen luo kaupungin laidalla! Sahanomistaja Jokinen se oli, joka ensinnä huomautti, että Hanellilta piti kysyä, mitä oli tehtävä — Hanellhan kuului hänen pojalleen vakuuttaneen ymmärtävänsä taudin luonteen. Hanell oli tavatessaan Laurin, nuoren Jokisen, käyttäytynyt varsin normaalisti ja Lauri oli vakuutettu hänen asiantuntemuksestaan. Sahanomistaja siis kiirehti vanhan herran jäljestä ja huusi hänen nimeään. Oliko mies tullut kuuroksi — kun Jokinen kolmannen kerran huusi niin että pankin kivimuuri tuntui vastaavan, vastasi Hanell myöskin ja käänsi päätään.

— Vai niin, sanoi hän, nyökyttäen eteensä, — tahdotaanko tietää miten jättiläinen voitaisiin sulloa pulloon ja lähettää mereen? Vai halutaanko tietää miten suuri annos myrkkyä on tarpeellinen jättiläiselle? Minä Fredrik Hanell, minä sanon: puraiskaa te häntä käteen, hahhah…

— Itse voitte puraista, vastasi sahanomistaja naurahtaen, — Lauri kehoitti minua…

— Minun puremani ei tapa häntä, irvisti vanha herra. — Onnea vain.

— No, Hanell, olkaa nyt järkevä.

— Hiidessä, mistä minulla pitäisi olla järkeä — minähän olen hullu!
Kaupunki puraisi kaksikymmentä vuotta sitten minua.

— Tiilikivihän putosi ylhäältä päähänne — ylhäältä, huomatkaa. Se oli onnettomuus. Ettekö siis nyt tahdokaan auttaa? Ei voi syyttää meitä kylmyydestä ja taideymmärryksen puutteesta, jumaliste ei.

— Ei, täällä on aina kolmekymmentä astetta hellettä — uhhuhhuh. Jollei maailma olisi ristinyt Heinz Blumea eurooppalaiseksi kuuluisuudeksi, niin se olisi tehty täällä taiteen Ateenassa…

— Hyvästi sitten, Hanell. Poikani väitti teidän puhuneen viisaasti ja järkevästi, sentähden me…

— »Poikani ja poikani» — omena on pudonnut kauas puusta. Ottakaa te, herra sahanomistaja Jokinen, selko siitä, eikö kaksikymmentä vuotta sitten teidän pikku rouvanne luona mahdollisesti jonakin yönä pistäytynyt taivaan enkeli, teidän ollessanne tukkikaupoilla…

— Hävetkää. Teidän paikkanne on telkien takana eikä ihmisten ilmoilla.
Kyllä te vielä…

— Hahhahhah.

Taiteilija Heinz Blume makasi sillaikaa yksinäisyydessään eikä aavistanut mitään kaupunkilaisten suunnitelmista ja toimenpiteistä. Hänen elämänpurtensa haaksirikkoutuneet ainekset hakivat salaperäisesti emälaivaansa ikäänkuin se olisi ollut joku satualus, jossa ihmeen kautta kokoontuminen voi tulla kysymykseen. Heinz Blumen sielu oli pimeydessä, vain silloin tällöin tunki valo hänen yöhönsä, näyttäen hänelle, mihin hän oli joutunut. Lääkäri oli oikeassa: tässä tilassa ei anneta konsertteja.

Ensinnäkin oli alituinen kärsimys ja poltto päässä. Hän alkoi havaita, ettei hän kuullut, mistä päin äänet tulivat. Hän ei voinut erottaa mitä lajia nämä äänet olivat, tai mistä ne johtuivat — hakattiinko puuta vaiko kiveä, metalliako vai topattua vaatetta. Siitä, että hän oli syventynyt säveltaiteen luomiin, oli hän nyt tullut siihen, että hän kuumeisesti koetti saada selville, tapahtuiko meluaminen kadulla vaiko ulkona käytävässä, ylä- vaiko alakerrassa. Painoiko paasi yhä hänen päätään, vai oliko se jo poissa? Oli kuin moukari olisi toiminut: nyt se on lepotilassa, nyt se kohoaa ja lyö uudelleen. Silloin hänen päänsä halkeaa. Miksi se lyö? Tuleeko hän hulluksi? Meritaudin pahoinvointi kierteli hänen ruumiissaan, hiki vuoti pitkin ruumista. Jos olisi löytänyt sähkökellon ja soittanut hoitajattarelle. Mutta moukari oli nyt kohonnut korkeammalle ja viipyi siinä pään yläpuolella. Tällaisessa toiminnassa kuluivat taiteilija Heinz Blumen tunnit. Se oli mielettömyyttä, kurjuuden kurjuutta, luultavasti mielipuolisuuden alkua. Miksei se mies tullut hänen luokseen, joka konsertissa oli istunut ja nyökännyt päätään? Mutta ehkä hän jo oli kuollut, siitä oli kai niin kauan. Naurettavien mielikuvien alati sama teema kehitti lakkaamatta variatsioneja — »Thema mit Wariatsionen»! Ylhäällä aivoissa syttyi aurinkoja, joitten säteet pistivät kuin veitset, tai avautui kuiluja, jotka kirvelivät kuin haavat. Väliaikoina koettivat aivot saada selville, mikä oli pikkupojun nimi. Se alkoi F-kirjaimella, mutta mitä nimiä he Mariannen kanssa olisivat voineet lapsilleen antaa? Mikä oli ollut Mariannen isän ristinimi ja mikä hänen, Heinz Blumen? Keneltä hän tänä aamuna oli saanut kirjeen? Mitä siinä oli ollut? Mikä viikonpäivä oli — mitä viikonpäiviä yleensä löytyi? Tuo ääni oli soittoa: piano, vaiko torvi, vaiko hanuri? Ehkä posetiivi? Aivoissa kiehui lukemattomien atoomien pyörre, jossa näkymättömät hiukkaset epätoivoisesti koettivat järjestyä. Vihdoin viimein ne pysähtyivät. Heinz Blumen otsa oli kylmässä hiessä. Tämän ponnistuksen perästä hän oli saanut selville, että hänen pienen lapsensa nimi oli Fritz, Mariannen isoisän mukaan.

Lääkäri istui sairaan luona, mietti ja hiukan kyselikin. Hän tahtoi toivoa parasta. Jos tämä tapaus olisi kohdannut esimerkiksi kauppamiestä tai ruumiillista työntekijää, niin tärähdys luultavasti olisi helpommin mennyt ohi. Taiteilijan hermot ovat toista lajia. Lääkäri otti taiteilijaa käsipuolesta ja talutti häntä huoneessa. Sivustakatselijalle se olisi ollut hullunkurista temppuilemista suunnan etsimisessä. Heinz Blume oli kadottanut suunnan tajun ja pyrki kaatuilemaan puolelle tai toiselle. Hiki päässä hän vaipui vuoteeseen, tunsi villin pyörimisen aivoissa ja katsoi päivä päivältä epätoivoisemmin lääkäriin. Tätä uudistui päiväkausia, ehkäpä viikkokausia, Heinz Blume ei tietänyt mitään ajanlaskusta.

Toinen puoli asiasta oli henkistä laatua. Tällainen tapaturma iljetti. Miksi tämän oli pitänyt tapahtua? Olivatko hänen rikoksensa niin suuret, vai olivatko synnit tapahtuneet edellisissä sukupolvissa ja sovituksen työ langennut hänen osalleen?

Konserttipäivät tulevat, tiedoittaen että sali annetaan toiselle. Heinz Blumen nimi pyyhitään yksinkertaisesti rullista. Hänen vuoronsa on peruuttamattomasti mennyt ohi, aurinko saa kiertää vuosiratansa ennenkuin hän taasen voi pyrkiä niiden tähtien joukkoon, jotka kiertävät maailmaa, tähdäten valonsa milloin millekin ihmissydänten yhtymälle. Menevien konserttipäivien mukana menee perheen jokapäiväinen toimeentulo, ne lantit, jotka Marianne luovuttaa kädestään ostaakseen lapsille vaatekappaleen, leikkikalun, ruuan. Tulee joulu ja lahjojen aika. Täytyy kiiruhtaa valaistujen näyteikkunoiden ohi. Askeleet ovat suunnatut ystävien ja kylänmiesten luo: voisivatko he lainata pienen summan. Kirje Heinziltä ei vielä ole ennättänyt perille, etteihän Heinz vain ole sairastunut, sähkösanomiin ei tule vastausta. Hyvä Jumala, mikä Heinzin on? Hänen ei ole tapana kirjoittaa kirjeitä, mutta sähkösanomiin hän vastaa — mitä on tapahtunut? Menevien konserttipäivien mukana lähestyy muuan toimitus, joka tähän asti oikeastaan on ollut kaukana. Onneksi Marianne sai valtakirjan. Nythän ei kai ole muuta pelastusta kuin hajoittaa koti. Se täytyy tehdä ajoissa, ennenkuin pieni Hannah tulee maailmaan. Levätessään syvällä kaaoksessa, pieni Hannah jo saa kasvaa tämän maailman ravinnosta: kärsimyksestä. Mariannelle täytyy kirjoittaa, siinä ei mikään auta. Täytyy sanoa totuus, helpompi olisi omin voimin kulkea tuonne ulos, vaikkapa raatihuoneelle asti, kuin kirjoittaa. Että ihminen näin voi joutua suorastaan hikikylpyyn ja samalla vavista kuin alastomana!

Marianne ja lapset — kun järjen valo ruumiillisten tuskien väliajalla sattui heihin, hiljeni Heinz Blumen sielussa ja hänen silmänsä etsivät Mariannen kasvonpiirteitä, hänen omituisen matalaa otsaansa, josta hiukset jakaantuivat ilman minkäänlaista koristelua, kahdenpuolen, hänen katsettaan, josta kaikki vilppi oli kaukana, hänen uljasta niskaansa, joka ei taipunut minkään arvojen ja maailman mahtien edessä, hänen reipasta astuntaansa ja kovia, liian suuria käsiään. Oikeat pianistin kädet. Marianne, Marianne, vaimoni, sydämeni! vaikeroi syvällä hänen sielussaan.

Hän näki lapset riippumatoissaan — vieras olisi nauranut sitä näkyä! — sellaisina kuin he olivat nukkuneet viime iltana. Tuossa pisti verkon silmukasta esiin peite, jonka sisällä aavisti pienen jalan, tuossa oli käsi levällään niin että kuopat kaikkien sormien yläpuolella erottautuivat. Kahden kasvoilla oli terve rusotus, se pienin oli kalpea. Äiti oli yksinään taistellut — isä oli soittanut valtameren takana. Ajatuksissaan Heinz Blume vei käsiään pitkin lasten lämpöisiä jäseniä ja pyristeli kasvojaan heidän leikittelevässä syleilyssään. Niin tehtiin, kun hän oli kotona ja lapset saivat huutaa ja nauraa. Äiti toi heidät aamulla isän vuoteeseen ja siinä he ryömivät hänen päällitseen niinkuin koiranpennut emonsa yli. Ja mentiin rannalle hiekkaan ja kaivauduttiin siihen ihkasen alastomina. Ei missään ollut vierasta ihmistä, tuskin puuta tai pensasta, ainoastaan paahtava aurinko, kalalokit, hiekka ja meri. Ja lasten äänet ja hiekan helinä heidän heitellessään sitä toisiinsa.

Minun täytyy päästä kotiin, ajatteli Heinz Blume. Ja hän lausui sen ääneen. Miksi minä olen täällä?

Kaipaus omaisten luo ei sittenkään ollut syvin kerrostuma sitä yksinkertaista vaistoelämää, mitä hän nykyään eli. Kipeintä oli hänelle se, että hänen suhteensa taiteeseen oli epäselvä. Tutut säveljaksot lähestyivät, mutta katkesivat heti, koko sävelistö oli hajonnut alkuosiinsa ja mennyt sekaisin. Äänilajit, joilla kullakin oli ollut oma helposti tunnettava sävynsä ja värinsä, olivat latteasti samanlaiset. Entä jos hän olikin menettänyt vaistoamisensa herkkyyden — silloin hän oli mennyttä.

Koko se kärsimys, minkä esiintyminen yleisön edessä viime vuosina oli hänelle aiheuttanut, itsensä paljastamisen piina, kidutus sopimattomien soittokoneiden ääressä — kaikki tämä alkoi tuntua kadehdittavalta onnelta: siinä oli ollut sisältö. Taiteellinen antautuminen oli tuskan juhlaa, ainaista oloa ristinpuun ja ylösnousemuksen vaiheilla. Tässä on kaiken luomisen salaisuus.

Ja hänkö, Heinz Blume, olisi menettänyt tämän?

Hän nosti kätensä ja katseli niitä — toista ja toista ja molempia. Ne olivat käyneet valkoisiksi ja pehmeiksi. Ne hän oli vakuuttanut, niille ei ollut tapahtunut mitään. Nämä kalliit kädet — työhön ne olivat ajettavat, nämä laiskurit!

Hänen oli ikävä soittokonetta. Se sai olla mikä ikäloppu tahansa, tahriintunut ravintolan soittokone, jonka koskettimilla oli tanssittu merimieshyppyjä. Hänen ajatuksiinsa johtuivat hetket, jolloin astui yleisön eteen ja näki mustan flyygelin. Niinkuin kuumesairas ikävöi vuoteeseen, niin ikävöi mieli flyygelin ääreen. Keidas se oli tuo hiljainen nukkuja, tuossa keskellä yleisön erämaata, missä tuuli pyörryttää hiekkaa ja aurinko paahtaa. Vilpoisena, ylhäisenä se siinä seisoi, säilyttäen salaisuuttaan niinkuin kuolema. Heinz Blumen sydän kiertyi rinnassa ikävästä ja hän tunsi, että koko hänen rakkautensa sittenkin kuului tuolle salaisuudelle, joka hänen oli tuskan hiellä ja sielun palolla kutsuminen esiin metallikielistä.

Mahtoiko tässä talossa olla minkäänlaista pianoa?

Tuskinpa.

Hän päätti varovasti kysyä sitä. Häntä ahdisti jokin kumma pelko, kun hän ajatteli asettumista soittokoneen ääreen. Ehkäpä vielä jossakin ennättäisi tarttua kiinni konserttiketjuun ennenkuin hänen renkaansa oli irroitettu ja luovutettu toiselle. Hänen ajatuksensa askaroi tästä puoleen vain siinä asiassa, mitä tapahtuisi, kun hän joutuisi kosketukseen soittokoneen kanssa. Eivät ihmiset, ei lääkärikään saattanut ratkaista millä asteella hänen voimisensa oli — sen hän oli saava tietää vasta soittokoneen ääressä.

Sairaalassa ei ollut soittokonetta. Urkuharmoni oli, se seisoi suuressa salissa yleisellä osastolla, missä pyhäisin pidettiin hartaushetket. Mutta täällähän oli soittokoneita monessa perheessä, pormestarilla, tohtorilla, pankinjohtajalla, rehtorilla. Ja kouluissa. Sairaanhoitajatar kysyi, tilaisiko hän auton, tohtori oli sanonut, että auton voi tilata koska tahansa, pankin auto oli aina käytettävänä ja säveltäjä Jokinen oli pyytänyt, että hänen sallittaisiin »istua pikenttinä» kuljettajan vieressä, jottei hän häiritsisi.

Ne olivat liikuttavan hyviä nämä kaupunkilaiset. Raha-asiat järjestettiin hienotunteisella tavalla, vierasta hemmoteltiin ruuin, juomin ja kukkasin. Eivätkö he sentään jo vähitellen mielessään mahtaneet alkaa tuntea kuormaksi tätä hoitoa ja uhrautumista?

Heinz Blume otti jo vastaan vieraita ja ajeli. Parantuminen edistyi. Väitettiin sen edistyvän jättiläisaskelin. Ruumiin paino oli lisääntynyt, tarvittiin vain aikaa. Saattoi alkaa ajatella konserttia täällä, jos taiteilija halusi — nimittäin vain, jos hän todella halusi esiintyä ikäänkuin omaksi huvikseen pitkästä aikaa! Kaikki tietysti toivoivat hartaasti saavansa häntä kuulla. Maaherranrouva oli kerran itse tullut tänne saadakseen persoonallisesti tiedustella hänen tilaansa, mutta hän oli silloin ollut tavallista väsyneempi niin ettei tohtori ollut katsonut viisaaksi päästää sisään vieraita. Ja useinhan maaherran puoliso puhelimitse kysyi, miten herra Blume jaksoi.

Myöskin tulivat kaupunkilaiset taiteilijaa tervehtimään suorastaan hauskuuttaakseen häntä pienellä pakinalla. Boraeuksen sisaruksista oli paljon puhumista. Jotain mustalaisverta oli heissä varmasti. Entisen lääkärin, Hanellin, ja Dora Boraeuksen välillä oli kerran vallinnut rakkaussuhde, silloin kun tohtori nuorenamiehenä tuli kaupunkiin. Mutta hän oli ottanut rikkaan — mikä siinä auttoi, mies oli velkaantunut iloisina ylioppilasvuosinaan. Dora raukan sydän murtui siinä. Tunteja hän antaa päivästä päivään. Perämies, hänen veljensä, kyntää jälleen merta. Hän oli odottamatta, ennen konserttia tullut sisarensa luo — tapansa mukaan hiukan humalassa — ja sanonut nyt päivän koitteessa ainiaaksi lähtevänsä isänmaasta. Sitten hän oli sanonut hukanneensa isänsä ja äitinsä kuvat, häneltä oli varastettu lompakko, piru vieköön, St. Paulin »Kultaisessa oinaassa» se oli mahdollista! Ja lompakossa olivat kuvat hänellä aina, mistäpä muualta ne tarvittaessa otti. Sisar ei ollut tahtonut antaa kuviaan jälleen varastettaviksi. Silloin veli oli sanonut, etteivät terveet tarvitse parannusta, vaan sairaat. Mitä sellainen hurskas vanhapiika kuin Dora Boraeus tarvitsi isän ja äidin kuvia? Tuhlaajapoika se niitä tarvitsi, hän, joka oli suruun surmannut vanhempansa. Silloin sisar oli alkanut rukoilla, että veli hänen kanssaan lähtisi konserttiin: siellä hän rauhoittuisi. Ei vanha merikarhu ollut luvannut tulla, sellaiset paikat eivät kuuluneet hänelle. Mutta konserttiin hän kuitenkin oli joutunut ja sisar sanoi hänen kyynel silmässä kironneen, niin valtavan vaikutuksen herra Blumen soitto oli tehnyt. Toinen veli taas, häntähän ei tahdottu saada ulos raatihuoneen portaistakaan!

Muuan hauska asia oli kaupungissa tapahtunut: neiti Marjonen, se kaunis taiteellinen opettajatar, oli joutunut kihloihin pastorin kanssa. Vuosikausia he olivat yrittäneet ja yrittäneet, joutuneet riitaan ja sopineet. Ja nyt se vihdoin oli tapahtunut. Tyttölyseolla oli pidetty hyväntekeväisyysiltama, jouhikvartetti oli soittanut, eräs yläluokkalainen oli lausunut ja puhujana oli ollut pastori. Ja tässä tilaisuudessa, tai sitä valmistaessa, nähtävästi oli tapahtunut jotain ratkaisevaa. Koska kihlaus pari päivää myöhemmin oli lehdessä. He julkaisivat heti, hehän jo niin kauan olivat valmistaneet asiaa.

Pormestarinna, joka tällä kertaa oli pitämässä seuraa taiteilijalle, keskeytti säikähtyneenä puheensa. Herra Blumen kasvoille oli noussut sairas puna ja veri kiersi hänen päässään niin että ohimot nousivat ja laskivat. Eihän hän, pormestarinna, ollut mitään sanonut — oliko taiteilija sittenkin jotain aavistanut? Hän rupesi puhumaan muista asioista, kysyi eikö herra Blume jo jaksaisi tulla heille — vain pari muuta vierasta, säveltäjä Jokinen, maaherra ja hänen rouvansa… Tai haluaisiko hän Bechsteinin tänne? Ehkä täälläkin voitaisiin löytää huone, josta ei häirittäisi muita. Varmaan useimmat sairaat olisivat onnellisia, jos saisivat kuulla sellaista soittoa.

— Mutta nyt minä olen väsyttänyt teidät, herra Blume, jatkoi ystävällinen rouva, — näen sen, ilmanko mieheni aina moittii minua tempperamenttini takia. Suokaa minulle anteeksi. Oi jospa vielä kerran saisimme kuulla teitä! Ja saammehan. Vielä monesti. Aina kun te teette suuret kierroksenne maailmalla, niin muistatte tätä kolkkaa, jossa valitettavasti, valitettavasti piti tapahtua onnettomuus, joka… Hyvästi, rakas herra Blume. Ja antakaa minun kuulla haluatteko soittokoneen, tai jotain muuta, tai…

Ojentaessaan kätensä kaupunginpään puolisolle, katsoi Heinz Blume häntä silmiin. Hän oli kuolon kalpea sanoessaan:

— Minun täytyy päästä kotiin.

Rouva valahti punaiseksi ikäänkuin hänet olisi yllätetty epärehellisissä ajatuksissa ja ryhtyi hiukan hätääntyneenä selittämään, että hän ymmärsi sen, he ymmärsivät sen kaikki, he kyllä olivat ajatelleetkin, että suuri taiteilija täällä ikävystyi, kaukana perheestään ja muutenkin… Siitäkin oli ollut puhetta, että jos Lauri Jokinen voisi lähteä samaan matkaan, jottei taiteilija olisi yksin, jos sattuisi jokin huonompi päivä, niinkuin taudeissa aina tapahtuu. Jokinenhan jumaloi Heinz Blumea, niinkuin he kaikki.

— Minä koetan antaa konsertin, lausui Blume ja nyökytti päätään.

Pormestarin rouvan mieleen juolahti oudosti Hanell ja samassa sanoi
Blume:

— Miksei se herra koskaan käy täällä, se, jonka päähän putosi tiilikivi?

Pormestarinna naurahti ja oli vasta nyt muistavinaan tuon kaupungin originaalin, joka syötti karvaita lääkemarjoja heille jokaiselle.

— Ai hän, Hanell. Tahdotteko todella nähdä hänet? Olemme kieltäneet päästämästä häntä sisään, muuten hän alituisesti istuisi luonanne ja väsyttäisi teitä. Sillä hänellä on aikaa, hänellä. No niin, konsertin te annatte, te rakas herra Blume. Kuinka minä olen onnellinen! Ja soitatte minun Beehsteinilläni. Se on vain pieni soittokone, mutta hyvä, kaikki ovat sanoneet. Nyt puhun Mattsonin kanssa, kirjakauppiaamme, joka järjestää konsertit. Niin, ja täytyyhän tohtoriltakin kysyä. Tämä on oleva riemun sanoma koko paikkakunnalle…

— Minä olen hyvin kiitollinen, keskeytti Blume äkkiä ikäänkuin hän olisi pelännyt unohtavansa sanottavan jollei heti saa sitä lausua, — mutta voin kyllä soittaa sillä koneella mikä on salissa. Minulle on sama, tarkoitan.

— Todellako? Käsitin, että aina käytätte Bechsteiniä. Mutta onhan Steinwaykin hyvä ja tämä meidän flyygelimme raatihuoneella on aivan erinomainen: olemme mieheni kanssa itse valinneet sen Hampurissa… No niin, riemun sanoman minä nyt vien. Mutta, rakas herra Blume, älkää soittako kovin modernia — kun tulee maalaisia. Lauri Jokinen ymmärtää ja me jotkut muut mutta juuri maalaiset. Hyvästi, rakas herra Blume. Oi mikä riemun sanoma!

Heinz Blume oli päässyt ikäänkuin kuilusta ylös laidalle, josta jo saattoi nähdä ulospäin. Hän piteli kaikin voimin kiinni kuilun syrjästä ja kokosi ajatuksiaan. Konsertti täällä ja ehkä vielä residenssikaupungissa, jotta saisi järjestykseen käytännölliset asiat. Sitten lyhyt käynti kotona, sitten kiireesti pelastamaan mitä pelastettavissa on.

Ei ollut kulunut pitkää aikaa, kun toivottu vieras, tohtori Hanell, astui sisään. Hän oli kulkenut täällä ulkopuolella niinkuin hänen tapansa oli ja itse pormestarinna oli suvainnut huutaa hänelle, että hän saisi mennä taiteilijaa tervehtimään. Mutta ei olla liian kauan! Eikä puhua lääketieteellisiä asioita eikä hassutuksia, vaan jotain hauskaa.

Hanell otti kumartamatta Blumen käden, ikäänkuin he olisivat olleet vanhoja tuttuja ja asettui nojatuoliin, jota Blume osoitti.

Hän nyökytteli päätään ja katseli kalpeaan mieheen toisella puolen valkeaksi maalattua sairaalan pöytää.

— Hahhahhahhah.

— Mitä te nauratte? sanoi Blume, joka oli odottanut jotakin muuta.

— Hän neuvoo minulle mitä minä saan puhua… Hän sanoo koska minä saan tulla ja mennä. Hannanhan. Pääsikö hän puremaan teitä?

Blume tuijotti vieraaseensa.

— Mitä tohtori sanoo?

He istuivat vastatusten ja nyökkäsivät toisilleen. Blumesta alkoi tuntua siltä kuin hänen kätensä olisivat luisuneet siitä kuilun syrjästä, johon hän oli kaikin voimin tarttunut. Mutta hän ei hellittänyt. Tuo sama mies oli konsertissa vastaanottanut hänen esityksistään enemmän kuin muut ja nyt oli lisäksi yhteinen sairaus asettanut heidät asemaan, jossa heidän täytyi ymmärtää toisensa erikoisen hyvin. Vanhalla herralla oli pitkä kokemus. Täytyi vain päästää teema alkuun ja kehittää sitä oikealla tavalla.

Alkoi tuntua kaamealta tämä nyökytteleminen ja tuijottaminen. Kadulla hakattiin jotakin, miehet vaikenivat. Näytettiinkö tässä hänelle, Heinz Blumelle jotakin tulevaisuuden kuvaa? Hän luki vaikenevan vieraansa kasvoista ikäänkuin jotain tekstiä: tohtori oli kaunis mies, kärsimysten uurtamat vaot vain syvensivät tätä elämänsävellystä, niinkuin surumarssi keskellä sonaattia. Heinz Blume alkoi tottua tähän ulkonaiseen vaikenemiseen, sen takana vaihtoivat molemmat mykkiä vuorosanoja, kysyivät ja vastasivat toisilleen. Kadulla yhä kalkutettiin.

Yhtäkkiä Hanell vei käden silmilleen ja lausui ääneen:

— Sitä se on — en erota. Erotatteko te? Ennen tiesin missä äänilajissa kivet kilahtelivat ja mettiset surisivat. Nyt… kärki poissa, kuulo tylsä… Ainoa mikä jäi eloon: sydän.

Molemmat vaikenivat. Vai kiviäkö siellä ulkona hakattiin, totesi Blume.
Tohtori oli kai sen nähnyt tullessaan. Taiteilija kuunteli ja tarkkasi.
Hänen lihoneet kasvonsa vetäytyivät entistä kalpeammaksi, ikäänkuin
koura olisi tarttunut sydämeen ja pusertanut siitä pois verta.

— Ajoittain minä muistan, jatkoi entinen lääkäri, — muistan tapauksia elämästäni ja jaksan puhua. Mutta sitten katkeaa yhtäkkiä ikäänkuin veitsellä poikki! Muistan, että oli aika, jolloin tänne pahaiseen kylään tuli ihmisiä juomaan terveyslähteestäni. Koko kaupunki oikeastaan syntyi silloin — sen se nyt on unohtanut ja luulee aina olleensa tässä. Minä olin keksinyt lähteen rannalta. Ja juotuaan menivät ihmiset pois terveinä ja siunaten. Nyt viruttavat torimyyjät käsiään lähteessä ja kaupunkilaiset nauravat fantastia, joka luuli sitä Betesdaksi … Paljon muutakin minä muistan… ajoittain. Sitten kaikki taasen menee poikki. Kaikki muu voidaan vakuuttaa: sydämet jäävät ulkopuolelle vakuutuksien. Ehkä te olette onnellisempi — toivon sitä. Minä tulin oikeastaan puhumaan jostakin muusta. Mutta se on nyt poikki. En tullut puhuakseni itsestäni. Teille minun piti jotakin sanoa. Olen sitä kauan ajatellut ja nyt sen piti mennä poikki. Mikä se on, joka lähettää tuollaisen tiilikiven? Tai kaataa teidät sileällä kadulla? Meillä oli kummallakin lähteemme. Siitä meidän piti ojentaa terveeksitekevää vettä. Ja sitten tulee tiilikivi, hahhahhah — Poikki kuin veitsellä. Niin, ehkä minä sitten menenkin koska minulle tässä huomautettiin, ettei pidä olla kauan. Se oli kyllä tärkeää, jonka vuoksi tulin. En voi muistaa, ehkä Lauri, säveltäjä Jokinen, tietäisi…

Heinz Blume tiesi itsekin mitä hänen oli tekeminen. Hänelle oli selvinnyt mikä hänelle antaisi jonkinlaisen ratkaisun. Hän ei enää ryhtynyt keskusteluun, vaan odotti vanhan herran lähtemistä. Hanell koetti vieläkin muistaa asiaansa. Hän kiersi puhuessaan yhäti samaa eikä tahtonut löytää tarmoa lähteä. Blume koetti saada selkoa siitä, oliko hänellä itsellään ilmennyt samantapaisia oireita. Aivan tuolla tavalla häneltäkin katkesi ajatus kesken. Vihdoin viimein vanha herra päätään pidellen läksi.

Heinz Blume avasi kaapin ja sai nopeasti ylleen päällysvaatteet. Naulassa riippui hänen vankka koivupuusta tehty keppinsä — se oli tärkeä hänen nykyisessä tilassaan, sillä hän tuki itseään, jottei kaatunut. Kunhan ei vain ketään tuttavaa tulisi vastaan.

Ovessa joku heti törmäsikin häntä kohden. Mutta se oli vain kirjeenkantaja. Mananneita kirje! Sitä oli odotettu ja kaivattu. Nyt ei kuitenkaan ollut aikaa aukaista sitä. Heinz Blumella oli tärkeämpää tekemistä: hänen täytyi saada selvyys kaikkein tärkeimmästä. Ja niin hän pani kirjeen taskuun, katsoi epäluuloisesti ympärilleen ja suuntasi askeleensa suoraan eteenpäin. Kepin raudoitettu pää iski lujasti katuun. Kuinka vaikeaa olikaan kulkea suoraan! Hänen täytyi suunnata koko huomionsa siihen, ettei hän kaatuisi oikealle puolelle. Oli se sentään kummallista tämä kulku. Ettei vain tulisi vastaan tuttavia. Tuossa oli kirjakauppa, siellä he olivat olleet Mariannen kanssa tapaamassa impressariota. Mariannen kirje, niin sen hän lukee heti kun vain on nähnyt, onko hänen laitansa sama kuin Hanellin. Molemmilla oli ollut lähde: olivatko molemmat sen menettäneet? Kauppapuodit huojuivat ohitse: tuossa nahkatavaroita, satula, hihnoja, tuossa sukkia, paitoja, nukke, tuossa omenoita, säkki täynnä kahvia, suu auki. Mariannen kirje oli ainoa oleellinen ja pysyvä tämän kaiken läikkyvän keskellä. Ja kuitenkaan ei hän turvautunut siihen. Hän tunsikin pientä omantunnonvaivaa siitä, että vaimonsa avaamaton kirje taskussa kiiruhti ravintolaan soittokoneen luo. Tämä ei ollut tervettä. Ei suinkaan hän koskaan paranisi. Aivan niinkuin Hanell, joka ei muistanut mitä hänen piti hänelle sanoa, niin hän varmaan soittokoneen ääreen päästyään unohtaisi mitä hänen piti soittaa — oliko niin käyvä? Hänen ajatuksensa koetti tuhansien tuttujen sävelluomien joukosta etsiä jotakin — mitä tahansa — josta hän alkaisi. Ei ollut mahdollista etteivät hänen sormensa löytäisi jonkin sävelen alkupäätä. Jos sydän vaikenisi, jos aivot vaikenisivat, niin sormet, sormet, nämä vilkkaat käskyläiset, hänen kalliitten käsiensä sormet, tekisivät tehtävänsä. Mutta jos ravintolasalissa olisi vieraita?

Keppinsä varassa kolisti hän sisään ovesta ja alkoi nousta ylös portaita. Ei kukaan pidättänyt häntä, palvelija odotti hänen luovuttavan päällystakkinsa, mutta hänellä oli liian kiire. Ja niin hän päällysvaatteissaan seisoi ravintolahuoneen ovella ja näki pöydän, jonka ääressä konsertti-iltana oli aterioitu, näki senkin pöydän, jonka kahden puolen merimies ja hänen toverinsa olivat istuneet.

Ja näki soittokoneen.

Huoneessa ei ollut ketään. Hän veti oven kiinni jälkeensä ja etsi taskustaan tupakkaa. Sitä ei ollut, hän oli viime aikoina hyvin vähän polttanut.

Tuhkakuppi pöydällä oli yölepakon muotoinen, vieressä oli tulitikkulaatikko. Toisella pöydällä nähtiin samat esineet. Heinz Blume teki näitä asiaankuulumattomia huomioita siirtääkseen ratkaisun tuonnemmaksi. Hän alkoi muistutella, missä järjestyksessä illallisilla oli istuttu ja keitä oli ollut läsnä. Hän muisti molemmat miehet, jotka eivät olleet poistuneet, vaan seisoivat pimenevissä porteissa, kun hän juoksi Mariannen jälkeen. Mariannen kirjehän oli hänen taskussaan, miten onnellisella hetkellä se oli tullutkaan! Jos kaikki muu pettää, niin on hänellä kuitenkin Marianne. Mariannella on sydän, joka kestää, lähde, joka ei kuivu.

Tarjoilijatar häiritsi häntä kysymällä mitä hän saisi tuoda. Blume mainitsi jotakin, jota ei hän aikonutkaan nauttia. Hänen aivonsa saivat hiukan armonaikaa niin kauan kuin hän odotti teelasia. Mutta sitten täytyi koota voimat ja käydä kiinni pääasiaan. Hän avasi soittokoneen kannen. Hänen edessään olivat kellastuneet koskettimet. Silloin pusertui hiki esiin jokaisesta huokosesta hänen ruumiissaan. Hänellä ei enää ollut ainoatakaan ajatusta. Kaikki hiljeni hänessä. Vain sydän löi.

Niin hän istui tahraisen ravintolakoneen ääressä ja kuunteli sydäntään, tietämättä mitä se tahtoi.

Aivan niinkuin vanha Hanell, ajatteli hän ja lausui sen ääneen. Nytpä se siis tiedettiin, nyt hän siis oli saanut selvyyden: kelvoton työhön, virkaheitto. Niinkuin ihminen raskaan iskun jälkeen ei ensi hetkessä tunne, ainoastaan aavistaa, niin hänkin vain kaukaa vaistosi, että hänen edessään nyt oli korpivaellus. Köyhyys, yksinäisyys, maan matoisen elämä, sen vaellus tomussa kylätiellä, jossa kulkija ajattelemattaan voi sen tallata mäsäksi.

Heinz Blume, kuuluisuus, joka kerran soitti arkeen pyhää… Ei, sanat olivat kuuluneet hiukan toisin: älä koskaan unohda, että olet kutsuttu soittamaan pyhää maan päälle… Marianne, Marianne!

Heinz Blumen koko olemus sykähti ja hänen kätensä etsi vaistomaisesti taskua. Niinkuin aina ennen, sai Marianne nytkin tulla toisessa sijassa. Nyt kun kaikki muu oli pettänyt, nyt tuli Mariannen vuoro. Marianne oli siihen tyytynyt, oli sitä tahtonut, oli pitänyt sitä ainoana oikeana. Taasen hän väikkyi taiteilijan silmissä sellaisena kuin hän viimeisenä iltana oli istunut lampun alla, lasten nukkuessa ympärillä, niinkuin jouluyö väikkyy vanhuksen silmissä, joka muistelee lapsuutensa jouluja.

Kirjeen päällekirjoitus oli Mariannen selkeää karua käsialaa, ja kirjekuori niitä, joita köyhä kansa käyttää.

Rakkaani!

Sinä elät: Jumalan kiitos.

Enhän toki ole vaimosi myötäkäymisen päiviä varten, vaan ennen kaikkea vastoinkäymisen. Nyt kun tiedän kaikki, seison taasen lujalla pohjalla. Ei Heinz, ei puhetta lannistumisesta. Mitä merkitsee ihmiselle meissä, onko Heinz Blume eurooppalainen kuuluisuus? Olet vuosikausia saanut taivuttaa päätäsi kiittämään suosiosta, jonka yleisö on suvainnut sinulle suoda luomistyöstäsi. Tuskin pysyy kynä kädessäni, niin onnellinen olen siitä että me, minä ja lapset, nyt saamme pitää sinua luonamme viikkoja, ehkä kuukausia. Sinä taivutat päätäsi vain leikitellessäsi lasten kanssa ja keväällä, kun yhdessä kuokimme sarkaamme. Nyt emme tarvitse vierasta apua, vaan itse teemme kaikki. Kerran sinä paranet ja lennät jälleen luotamme, sen tiedän — uskon sinut terveeksi, sen saat nähdä! Mutta nyt en ajattele mitään muuta kuin sitä onnen aikaa, joka on edessäni. Emme lannistu, ei Heinz. Tämä on oikein Bachia käytännössä, tervettä, ankaraa elämää. Kirjoitan pian seikkaperäisemmin, nämä rivit vain tahtovat sanoa sinulle, että olen täynnä uskoa ja työiloa.

Corinna on täällä lepäämässä ja kuten aina, on hän ollut suurenmoinen. Dielsien selkeällä päällä ja uskollisella sydämellä on hän minua tukenut. Me vuokraamme pois mitä emme välttämättä tarvitse ja me myymme mitä meillä on ylellistä. Ja ennen kaikkea: minä teen työtä. Olen nuori ja olen voimakas. Seison kerrankin sen elämän edessä, jota suurin osa ihmisiä elää ja jota kaikkien pitäisi elää, koska se on ainoa arvokas. Rakkaani, soisin sinun tuntevan miten toivorikas olen ja miten iloinen. Vähän on elämässäni ollut hetkiä, jolloin olen tuntenut kaiken tavaran, senkin joka on täynnä muistoja yhteisestä kodistamme, olevan tomua ja tuhkaa. Sellaisen hetken elin kun ajattelin, että henkesi oli pelastunut.

Nyt, sinä rakas, odotamme sinua vain kotiin. Niin pian kuin voit: tule! Blumen perhekalleudet — niinsanotut — saavat mennä, jotta pääset irti sieltä. Sanon vielä kerran: tomua ja tuhkaa. Lapset lähettävät tuhansia suudelmia, pikkupoju nukkuu, molemmat vanhemmat seisovat ikkunan ääressä ja katselevat lintusia, jotka visertävät murattiköynnöksessä. Täällä on yhä vielä lämmin kaunis syksy. Ajattele, että kerran taas saamme viettää joulun yhdessä. Sano terveiseni kaikille jotka ovat olleet sinulle hyvät. Ja niin pian kuin voit: tule! Olen tahtoa ja terästä, olen iloa ja kiitollisuutta. Myötä- ja vastoinkäymisessä sinun

Vaimosi.

Heinz Blume tiesi: lähden heti, heti.

Jokainen askel tästä puoleen oli oleva askel kotia kohden, ja samalla se oli autuasta vaellusta Mariannen vierellä, läpi elämän. Se oli »Bachia käytännössä».

Heinz Blume ei tietänyt oliko hänelle vielä joskus suotu soittaa juhlaa ihmisjoukkojen erämaahan. Ehkäpä hänen kuuluisuutensa aika oli ohi. Poikki, kuin veitsellä… Mutta jokin työ hänelle varmaan vielä suodaan. Ja tässä työssä voi aina julistaa juhlaa. Ihminen ei ole sitä mitä hän tekee, vain sitä, mitä hän on.

Tahtoa ja terästä, iloa ja kiitollisuutta, myötä- ja vastoinkäymisessä — Heinz Blume saneli tätä kuin runoa ja siinä astellessa soi hänen sauvansa katua vasten ikäänkuin kivet olisivat laulaneet.

VIIMEINEN KEINO

Muutamia päiviä ennen jouluaattoa tapahtui Virtala-aviopuolisoiden välillä vihdoin se keskustelu, jonka he pitkin syksyä olivat vaistomaisesti tunteneet tulevan ja jota he olivat koettaneet siirtää. Vaimo astui nopeasti miehensä työhuoneeseen, hartioillaan liina ja kädet vielä jauhoissa leipomisen jäljeltä. Hän ei huomannut, mitä hän muuten tuskallisen huolellisesti otti lukuun: nimittäin, että hänen miehensä oli työssä. Hänen huuliltaan pääsi puoli-itkussa:

Minä en ymmärrä… minä en tiedä… Antti, mitä me teemme?

Mies nosti päätään ja loi silmälasien yli katseen pöydän taakse, jossa hänen vaimonsa korkea, vaalea olemus häämötti.

— No…? Tietysti taas Aune? Onko hän yhä jatkuvasti paha? Sinä kysyit, mitä hän toivoisi joululahjaksi — olihan se niin? Ja tyttö vastasi: kultaisen peilin — olihan se niin? No katso nyt, tätä olen kauan pelännyt.

Mies kävi tarkkaavaksi vasta kun hänen vaimonsa vastaus viipyi.

— Ei, sanoi vaimo, hieroen viluisia käsiään, — paljon pahempaa. Hän ei enää sano mitään… Hän vaikenee. Hän tekeytyy mykäksi. Ei vastaa mihinkään. Jos minä kysyn, niin hän vain tuijottaa eteensä. Hän ei räpäytä silmää. On kuin hän olisi lyönyt vetoa jonkun kanssa, että hän viisi minuuttia, kymmenen minuuttia…

Mies hymähti ja heilautti kättään.

— No mutta, anna hänen tuijottaa ja voittaa vetonsa, älähän nyt noin kiihdy…

— Hän on ulkona, hän istuu sillalla ja tuijottaa veteen…

— Kyllä hän tulee, jahka hänen on tarpeeksi kylmä.

— Ei kuule, on lähes kymmenen astetta. Neljännestunnin olen häntä houkutellut. Olen puhunut kauniisti olen uhannut. En enää ymmärrä. Jos sinä menisit..

— Se vielä puuttuisi. Kun on siinä iässä, niin jo sitä löytää kotiin, kun kylmä tulee.

— Hänen on niin kylmä, että hän on sinisenä, mutta hän ei liikahda.

— Tjaa, mitä minä sille voin.

— Mene ja tuo hänet sisään.

— Mutta eikö sinussa todella ole sen enemmän kasvattajanvikaa. Kun lapsi on kahdentoista vanha, täytyy sen omassa nahassaan saada kokea oikuttelemisen seuraukset. Anniseni, Anniseni…

— En nyt tahtoisi, että hän juuri jouluksi sairastuisi.

— Olen, suoraan sanoen, pelännyt tätä koko ajan. Ottolapset ovat vaarallinen asia.

— Mutta itsehän sinä hänet meille toit. Näen sinut vieläkin silmieni edessä, kuinka astuit sisään… Et riisuutunut eteisessä, vaan tulit makuuhuoneeseen asti. Siellä avasit turkkisi — se oli isä-vainajan sudennahkaturkki, se, jota hän aina käytti tarkastusmatkoillaan — ja laskit eteeni vuoteelle käärön. Pelästyin, en käsittänyt mikä se oli. »Tästä saat joululahjan», sinä sanoit ja hymyilit… Minä ymmärsin jo, mitä olit minulle tuonut ja samassa kuulin lapsen itkua, tuota itkua, jota niin olin toivonut kerran saavani kuulla oman lapseni suusta…

— Mutta älähän nyt noin tavattomasti kiihdy. Minä, minä hänet toin — kuinka monta kertaa olenkaan sitä katunut! Sääli minun oli tullut, sääli lapsuudenystävää, joka rukoili ja rukoili: »Pelasta lapsi, vie se nyt juuri, kun äiti niin suunnattomasti on rikkonut sitä vastaan. Minä en voi sitä suojella, minut hän aina löytää eikä lakkaa kiusaamasta lasta minulta. Sinun luoksesi ei hän tule. Teillähän ei ole lasta…» Näin hän puheli, Väinö poika, jonka vieressä olin istunut koko kouluajan. Minä muistin, ettei meillä ole lasta ja ettei meille tule. Muistin miten onneton sinä olit ollut, kun tuo tuomio julistettiin. Minä ajattelin sinua, sinä olit joskus puhunut, että jos ottaisimme jonkun orvon…

— Niin olin, niin olin. Mutta tämä ei ollut orpo…

— Ei, sen pahempi.

— Jos se olisikin ollut orpo, niin ei se koskaan olisi esiintynyt näin katkerana ja vaativana.

— Mutta uskoohan se, että vanhemmat ovat kuolleet.

— Kuka sen tietää. Minä pelkään, että hän aavistaa.

— Kuinka hän voisi aavistaa. Eihän täällä kukaan sitä tiedä. Jos asuisimmekin siellä… siellä, Vuolteella. Mutta nyt on välimatka liian suuri.

— En tiedä, mitä uskoisin. Täytyy olla jotakin, jota me emme tiedä ja joka on vaikuttanut tämän muutoksen. Tätä kauheaa tilaahan nyt jo on kestänyt syyskesästä. Mitä tapahtui lapselle silloin, kun me olimme poissa?

— Silloinko elokuussa? Ei mitään — mitä hänelle olisi voinut tapahtua?
Isoäitihän oli täällä.

— Sitä juuri minä pelkään: jos hän olisi jollakin lailla…

— Mutta tyttöseni, isoäitihän pitää lapsesta. Hän on minulle itselleni sanonut, että hän pitää Aunesta ikäänkuin hän todella olisi hänen poikansa lapsi.

— Olisiko lapsi voinut saada käsiinsä jonkin kirjeen?

— Eihän ole mitään kirjeitä. Niin, ne pari kirjettä, jotka olen säästänyt kaiken varalta. Toinen kuvaa luonnottoman äidin kauheaa tekoa, toinen… Ne ovat täällä, lukkojen takana. Muut olen kaikki polttanut. Eikähän Väinö enää ole viime aikoina kirjoittanut. Minusta on joskus tuntunut, että hän mahtaa olla sairaana.

— Sitten minä en tiedä… En käsitä mitä teen. Jotakin on tapahtunut, jota emme tiedä. Hän oli aivan muuttunut, kun me palasimme kotiin. Hän katsoi minuun kuin petturiin. Ja minä tunsin olevani petturi — niin, niin, en tiedä mistä syystä. Sillä en ole tahtonut pettää, en ole tahtonut pahaa. Rakastan lasta kaikella sillä rakkaudella, jonka olisin antanut omille lapsilleni, jos minulle niitä olisi suotu…

— No, katso nyt! Ja kuitenkin syytät minua siitä, että Aune on talossa.

— Syytänkö minä? Mutta Antti…

— No, no, miksi sitä kutsuisin.

— Sinähän syytät minua siitä, että ikävöin lasta ja että sinä minun tähteni toit tämän…

— Säälivää sydäntäni minä syytän. Se on sellaista halpa-arvoista hyvyyttä.

— Hän sairastuu, jollemme saa häntä pois sillalta.

— Väinö osasi lahjoa minut. Hän kuvasi, miten tuo nainen oli hänet lumonnut ja miten hän sitä vihasi ja rakasti ja miten hän pelkäsi, että se etsisi lapsensa vaikka maan alta. Minä olin lapsellinen siihen aikaan. Minä kuvittelin, että kasvatuksella voisi lannistaa luonnon. Tässä minä nyt istun ja luonto nauraa minua vasten silmiä. Huonon isän lapsen voi vielä sittenkin pelastaa, mutta ei huonon äidin…

— Etkö sitten tahdokaan minua auttaa?

— No, vieläkö hän yhä on sillalla? Ehkä hän jo on kotona…

— Näethän itse tuolla sinisen nutun ja valkoisen lakin.

— Mitä minä enää näkisin. Onhan jo ihan pimeä. Kyllä sinä suuresti liioittelet tämän asian. Onhan tällaisia kohtauksia ennenkin ollut. Ainakin joitakin pienempiä. Minä alan niihin jo väsyä, tiedätkö…

— Sinä sanot sen ikäänkuin syyttäisit minua. Luuletko, että ne minulle ovat hauskat.

— Suo nyt anteeksi, mutta sinä olet hemmotellut tyttöä. Hän olisi vaatinut paljon lujempaa kuria. Sellaisen äidin lapsi!

— Jumalan tähden, älä toki puhu niin ääneen. Aune on niin arka, niin kummallinen — minä en voi olla hänelle kova.

— No niin, kärsi siis seuraukset ja koeta tulla hänen kanssaan toimeen.

— Mutta etkö nyt voisi auttaa minua?

— Neuvon sinua: älä hemmottele häntä. Ajattele vähän, mitä teet, kun esimerkiksi pidätät häntä poissa koulusta ja toverit näkevät hänen terveenä juoksentelevan ulkona.

— Hänen hermonsa ovat aivan pilalla.

— Tällä kasvatuksella eivät ne ikinä parane. Tiedän… älä nyt pahastu, mutta minä pelkään, että me olemme pakotetut…

— Mitä?

— Niin, minusta vain tuntuu, ettemme saa hänestä ihmistä, että hän menee meidän käsissämme piloille, että täytyy ryhtyä johonkin.

— No niin, puhu, puhu, miksi keskeytät.

— Mutta älä nyt noin hermostu. Hänen parastaanhan minä ajattelen.

Rouva Virtala vapisi. Turhaan koetti hän mieheltään peittää, miten asia oli hänelle kohtalokas.

— Sanoisit nyt kaikki yksin tein. Minä näen, että sinä haudot jotain kauheaa.

— No mutta Anniseni, en uskalla puhua mitään.

— Puhu toki, olenhan aivan tyyni. Mitä tarkoitat, että tekisimme.

— Niin, minä vain pelkään, että meidän on ryhdyttävä viimeiseen keinoon.

— Mitä? Mitä sinä sanoit? Viimeiseen keinoon? Mikä se on? Et ole minulle siitä koskaan puhunut. Tarkoitatko, että… löisit lasta…?

— En.

— Et? No mitä sitten? Etkö nyt voisi sitä minulle sanoa.

— Oletpa sinä aivan sairas.

— Johan vähemmästäkin. Ajattele toki, mitä minulle olet sanonut: viimeiseen keinoon. Mitä tarkoitat tällä viimeisellä keinolla?

— Mutta Anniseni, pitääkö meidän elämämme mennä rikki tämän vieraan lapsen takia?

— Voitko sanoa, että hän on vieras, kun yksitoista vuotta olemme pitäneet häntä omanamme?

— Tjah, ei hän kuitenkaan ole meidän lihaamme ja vertamme…

— Ei, mutta meidän henkeämme…

— Ohoh, kumpiko meistä hänelle on antanut taipumukset tuohon inhottavaan oikuttelemiseen? Ei, kyllä ne ovat peräisin mamma-diivasta.

— Mitä sinä tarkoitat viimeisellä keinolla? En saa mitään rauhaa ennenkuin tiedän, mitä tarkoitat sillä.

— Noo… en mitään.

— Älä luule, että minua petät.

— Sanoin sen vain, kun olit niin kiihtynyt.

— Ei, sinä tarkoitat sillä jotakin. Tunnusta vain. Mikset ennen ole minulle sanonut, että sinulla on jo jokin »viimeinen keino».

— En koskaan ole nähnyt sinua näin kiihtyneenä.

— Joulu lähenee. Ja meillä on tällaista.

— Lähde nyt itse komentamaan tyttö sisään. Katso jos hän olisi poika, niin minä kyllä hoitaisin hänet, mutta tytöstä täytyy sinun pitää huoli.

— Minä menen, mutta sano tuo viimeinen keino. Voithan nyt sanoa. Ei suinkaan se nyt sellainen ole etten voi sitä kuulla. Et suinkaan sinä aio heittää lasta alas virtaan, tai pistää lumihankeen, tai…

— En. Mutta voin lähettää hänet takaisin hänen isälleen. Sen sanoin Väinölle jo silloin, että jollemme saa hänestä ihmistä, niin lähetämme hänet takaisin.

Mies näki, miten hänen vaimonsa vasempi käsi suonenvedontapaisesti vetäytyi nyrkkiin ja kohosi sydämen kohdalle. Hetkisen vaikenivat molemmat. Miehen teki mieli lausua jotakin sovittavaa, mutta hän ajatteli, että Annia joskus täytyi karaista pienellä kovuudella, muuten pääsi hänen luontainen lempeytensä niin voitolle, että lapsi sai tehdä kokonaan mitä tahtoi. Hän vaikeni siis ja koetti palauttaa katseensa vihkoläjään edessään. Hän näki kuitenkin jokaisen vaimonsa liikkeen. Annin silmät sulkeutuivat hetkeksi ja hän veti syvältä henkeään. Kalpeniko hän, vai valoko lampunvarjostimen alta loi hänen ylitseen noin oudon varjon? Sitten hän yhtäkkiä vetäisi huivin hartioidensa ympärille ja nousi. Sanaa lausumatta ja varpaisillaan hän jätti huoneen.

Tällaista oli viime aikoina tapahtunut monta kertaa. Tuo vieras lapsi, jossa äidin luonne yhtäkkiä oli puhjennut esiin, oli tärvellyt heidän hermonsa ja uhkasi viedä koko heidän kotoisen onnensa. Niinkuin he olivat kiintyneet lapseen ja niin hyvin kuin kaikki oli näyttänyt onnistuvan, ja nyt… sittenkin… Kymmenen vuoden työ osoittautui turhaksi. Olipa ollut hyvä, että Väinölle tuli sanotuksi silloin, että jollei tytöstä tule kalua, niin hän saa palata isän luo.

Tähän tapaan ajatteli mies, koneellisesti pakottaen katseensa vihkopinkkaan.

Vaimo ajatteli, vinhaan astuessaan pitkin lumista tannerta:

Minä en anna häntä luotani, minä en anna, en, en

* * * * *

Ja hänen askeleensa kiihtyivät juoksuksi ja tuska vihloi hänen ruumiissaan, kun hän ajatteli, että lapsi on istunut tuossa neljännestunnin, ehkä enemmänkin, ehkä puoli tuntia, ja tuijottanut virtaan juuri tuolla tavalla. Kauheaa! Jokin muistoko häntä kahlehti tuohon? Sitä ei äiti ollut äsken tullut ajatelleeksi. Saattaako muisto herätä yhdentoista vuoden takaa ja ottaa valtoihinsa? Saattaako tuollainen kauhea asia ehkä vielä johdattaa tekoonkin…? Kaikki palaa takaisin, kaikki toistuu, niin oli joskus joku sanonut. Maisterin rouvalle tuli se tunne, että lapsi äkkiä nousee ja heittäytyy yli kaidepuun veteen. Ehtiikö hän vielä perille? Miten hän äsken saattoikaan jättää hänet tuohon, olisihan hänen pitänyt tietää, että kaikki toistuu. Eiköhän hän olisi jaksanut kantaa Aunea, jos oikein olisi koettanut. Aune oli laiha, vaikka hän ikäisekseen olikin pitkä. Oi, liikahtiko hän? Ehtiikö äiti perille? Eihän lapsi vain…?

Hän ei uskaltanut huutaa, ettei pelottaisi tyttöä, joka istui polvillaan ja tuijotti jokeen. Muuttumatta, samassa asennossa hän istui. Nyt äiti näki, että hänen hampaansa kalisivat. Kädet kuitenkin yhä pitelivät kiinni kaidepuusta, ikäänkuin ne olisivat jäätyneet siihen kiinni.

— Aune, alkoi äiti hiljaa ja lujasti, — nyt ei enää saa olla paha. Jouluun on vain viikko, jouluksi täytyy kaikkien tulla hyviksi. Nyt nopeasti kotiin.

Hän tarttui koko voimallaan lasta olkapäihin ja nosti hänet alas. Hänen jalkansa tuntuivat puutuneen koukkuun, niin etteivät tahtoneet oieta. Äiti ei tietänyt, mikä tässä lapsessa tällä hetkellä oli todellista, mikä teeskentelyä. Hän ei tietänyt, minkä verran olisi ollut toruttava, minkä verran osoitettava hellyyttä. Koko hänen olentonsa kärsi siitä, että pahat voimat olivat ottaneet haltuunsa rakastetun olennon ja ettei hän voinut häntä auttaa.

Vihdoin pysyi tyttönen jaloillaan ja äiti kuljetti häntä valoa kohden, joka loisti metsästä. Se oli kodin valo, mutta se tuntui nyt olevan niin kaukana. Tahdottomana lapsi seurasi, äiti kannatti häntä niin paljon kuin hän jaksoi. Tämä ei enää ollut teeskentelyä. Lapsi oli sairas.

Vihdoin he pääsivät sisään ja tulivat Aunen omaan valkoiseen huoneeseen ja äiti polvistui lapsen eteen ja riisui ja hieroi häntä. Ja siinä häntä hoidellessaan hän puheli hänelle täynnä rakkautta ja hillittyä hätää.

— Kuinka Aune saattaa… Tiedäthän sinä, miten se on äidille vaikeaa. Ajattele, jos sinä nyt sairastut juuri jouluksi. Ja juuri jouluna, kun mennään isoäitiä tervehtimään ja ollaan kaupungissa monta päivää. Ja kaupungin kauniiseen kirkkoon mennään ja museoon, jossa Aunella viimein oli niin hauskaa. Muistatko kaikkia kauniita tätejä — mitä he sanoisivatkaan, jos Aune olisi poissa. Lasikaapeissa he seisovat ja hymyilevät aina, mutta silloin he varmaan itkisivät. Kuule… no, pikku kulta… sinä saat lääkettä, mene nopeasti sänkyyn. Ai, toinen kenkä vielä… Niin, sellaista se on, kun istuu sillalla pakkasessa. Eihän äiti mitään pahaa tarkoittanut. Mikset sinä saisi toivoa jouluksi kultaista peiliä. Mutta äiti ajatteli vain, että kun on niin paljon lapsia, joilla ei ole leipää… No niin! Nyt äiti peittää oikein hyvin. Muistatko museossa sitä tätiä, joka oli morsian ja jolla oli päässä se äärettömän iso kruunu? Senkin tädin me saamme nähdä, jos paranemme… No, katso nyt, nythän sinun jo onkin lämmin. Nyt me emme tee isää surulliseksi — eikö totta, kun isä tulee, niin me hymyilemme isälle, lupaahan oma kulta sen. Katso, isä on niin hyvä, isä tekee niin paljon työtä, ilman sitä työtä emme ensinkään voisi elää. Isä, joka niin on iloinnut joulusta! Isä lähtee Aunen kanssa laskettelemaan alas raatihuoneen mäestä, kun ollaan mummon luona. On paljon lapsia… aijaijai, nyt tulee pieni koira, se juoksee ja haukkuu, se tahtoo päästä mukaan! Isä ohjaa jalallaan ja antaa vauhtia. Aune nauraa, kaikki lapset nauravat, harakkakin nauraa lumisella oksalla — hei, nyt mennään kuperkeikkaa.

Äiti nauroi, kiihtyneenä omasta kertomuksestaan ja upotti päänsä lapsen vuoteeseen.

— Mitä? kuiskasi hän. — Äidin kultu, noin, noin, noin! Nyt nauretaan ja nyt myöskin puhutaan eikä enää murjoteta niinkuin äsken. Ei enää koskaan!

Hän oli saavuttanut tarkoituksensa: lapsi nauroi. Tai oikeastaan se purskahti itkuun. Mutta joka tapauksessa se oli äännähtänyt. Nyt se jo puhuikin, vaikkei tosin siihen tapaan kuin äiti olisi toivonut. Se sai yhtäkkiä takaisin voimansa, ravisti päätään tyynyä vasten ja sanoi käheästi, vanhan ihmisen äänellä:

— Minä en tahdo elää.

Siinä sitä taas oltiin.

Äiti veti henkeään ja kokosi voimia uutta taistelua varten. Hänen täytyi painia tämän uppiniskaisuuden kanssa ja hänen täytyi voittaa.

— Minä tahdon paleltua, jatkoi vanhan ihmisen ääni pienestä valkoisesta vuoteesta, — minä en tahdo elää, minä tahdon kuolla!

— Vai niin, vai niin! sanoi äiti, painaen alas kyyneliään, kurkku kuivana.

Hän ei taaskaan voinut päättää, olisiko parempi ruveta laskemaan leikkiä, vaiko puhumaan hänen tunteilleen. Voittaakseen aikaa meni hän hakemaan lääkettä ja saneli itselleen siinä lakkaamatta:

Minä en anna häntä pois! Minä en salli mitään viimeisiä keinoja. Hän on minun, olen yhdentoista vuoden rakkaudella lunastanut oikeuden häneen. En anna häntä pois. Ja hänkin rakastaa minua. Hänen täytyy minua rakastaa.

Tämä viimeinen asia se oli ehkä kaikista arin, rakastiko lapsi todella äitiä?

Kaikki edelliset vuodet olivat olleet täynnä iloista keskinäistä luottamusta. Ja viime kuukaudet olivat olleet epäluuloista murjottamista ja vakoilua. Kaikki edellisten vuosien onnen pääoma tuntui olevan menetetty, yhteinen ilo kuin juurineen revitty maasta. Saattoiko rakkauden sillä lailla nyhtää ihmisrinnasta? Eikö lapsi enää rakastanut äitiä?

Yksi vuoden pisimpiä öitä levitti pimeänsä yli Anni Virtalan taistelujen. Mitä hän oli tehnyt, jonka takia hänelle oli pantu tämä rangaistus? Oliko ollut rikos ottaa lapsi äidiltä, vaikka hän olikin huono? Ehkei hän ollutkaan niin huono, ehkä häntä oli parjattu. Vai oliko ollut rikos rakastaa sillä lailla kuin hän, Anni, oli rakastanut? Olisiko pitänyt olla kova ja luja? Olisiko lapselle pitänyt ilmaista kuka hän oli? Oliko ollut valhetta uskotella hänelle, että hän oli heidän Virtala-puolisojen tytär? Ja oliko kasvatusäiti ehkä vain omantuntonsa rauhoittamiseksi verhonnut valheensa siihen kauniiseen kuvitteluun, että hän tahtoi säästää lasta huonon äidin muistolta? Ehkä hän, Anni Virtala, olikin tehnyt sen vain peläten, että lapsi pakenisi häntä, hänen rakkauttaan ja hyvää kotiaan, ja menisi sen äidin luo, joka oli antanut hänelle elämän. Joulu hänet kerran toi — jouluko hänet nyt vie?

Kunnia, kunnia… rauha… hyvä tahto! soi läpi pitkän unettoman pimeän. Tämä soitto kuului rannalta sen korviin, joka taisteli myrskyssä ulapalla. On suloinen sana, joka merkitsee lepoa, mutta se on olemassa muita varten. Hänkin, Anni Virtala, tunsi joskus rauhan. Mutta siitä on kauan. Se on enkelien toivotus ihmisille, se on taivaan joululahja maan lapsille, mutta tämän joululahjan on niinkuin niiden suurten käsitöiden, joita salaa ommellaan pitkinä iltoina ja jotka eivät valmistu. Rauhaa ei tule maahan. Taistelu kuuluu maahan ja kärsimys.

Kaikki oli ollut helppoa silloin, kun oli saanut puhua Antille. Mutta tästä asiasta ei saanut puhua. Tuossa kuuluivat hänen tasaiset hengenvetonsa, mutta ei saanut herättää häntä ja sanoa niinkuin aina ennen: minun on paha olla, auta minua! Juuri Anttia täytyi tässä asiassa pelätä, juuri Antin hallussa oli viimeinen keino. Tämä viimeinen keino oli noussut maasta kuin aave. Tämä viimeinen keino oli aukaissut kuilun hänen ja hänen vaimonsa välille.

Anni Virtala makasi tuskan kourissa. Tie oli noussut pystyyn eikä hän nähnyt, mihin päin kääntyä. Yhä uudelleen ja uudelleen hän päätti: lapsen täytyy tulla järkiinsä, aamulla puhun hänelle! Mutta hän oli jo liian monta kertaa yrittänyt puhua Aunelle, hän ei enää uskaltanut luottaa puhumiseen. Ja niin hän taasen joutui kuin kuumaan lampareeseen, missä ei jalka löydä pohjaa ja missä höyryt tukahuttavat hengityksen. Miten saattoi Anttikin olla hänelle näin kova? He olivat viisitoista vuotta olleet onnelliset ja nyt tuli tällainen kuilu. Rakastiko Antti häntä? Oliko hän koskaan häntä rakastanut? saattoiko ihminen, joka rakastaa, tahtoa rakastetulleen kärsimyksiä? Tuntui uskomattomalta, että joulu läheni, että valmistaa sitä iloista iltaa, jossa loistaa joulukuusi ja annetaan lahjoja, että huomenna piti leipoa — niitä leivoksia, joita leivottiin vain kerran vuodessa, että piti ottaa esiin joulukuusenkoristukset, sekin silkkinauha, missä oli sanat: »Kunnia olkoon…» Kunnia… rauha, hyvä tahto — enkelintoivotuksia, joita ei maa kykene ottamaan vastaan.

Aamu jo sarasti, kun valvovalle äidille, hänellekin, tuli mieleen viimeinen keino. Hän päätti koettaa vielä yhtä. Jollei se auta, niin ei auta mikään. Silloin menköön rikki koko koti. Mutta sitä yhtä hän vielä tahtoo koettaa. Kun olisi saanut tietää, mitä oli tapahtunut elokuussa, heidän ollessaan matkalla. Oliko täällä käynyt joku, vai oliko tullut kirje, vai mitä…

Hän malttoi tuskin odottaa nousun aikaa. Hän malttoi tuskin odottaa hetkeä, jolloin näkisi Aunen. Hänessä eli sittenkin salainen toivo, ettei viimeistä keinoa tarvitsisi käyttää, vaan että lapsi ehkä sittenkin taipuisi ilman. Ei…!

Hän tuli huoneeseensa ja huomasi, että tyttö kiireesti vetäytyi peitteeseen. Hän toivotti hyvää huomenta — tyttö ei vastannut. Hän tuli vuoteen luo ja laski kätensä hänen olkapäälleen: tyttö oli nukkuvinaan. Antti astui hiljaa huoneeseen. Anni sanoi hänelle, että lapsi nukkuu. Hän valehteli. Hän oli selvästi nähnyt, että lapsi oli valveilla. Mutta hän pelkäsi Antin kylmiä sanoja. Kuitenkin auttoi hänen valheensa huonosti, sillä kouluun lähtiessä Antti lausui, ikäänkuin hän olisi arvannut kaikki tyynni:

— Näetkö nyt, Anniseni, ei mitään tästä tule. Etkö jo ymmärrä itsekin, että tästä täytyy tulla loppu? Minä en enää jaksa kuunnella sinun livertelyäsi ruokapöydässä: »Tahtooko pikku kulta… Ota, pikku kultu… Kas noin, pikku kultu…» Sellainen on syntiä. Se sopii juuri nyt niin hyvin. Varmaan isäkin jouluna kaipaa lastaan tavallista enemmän. Minä kirjoitan tänään, ehdin saada vastauksen, ehdin käydä viemässä tytön ja ehdin vielä kotiin jouluillaksi. Eikö näin ole paras Anniseni?

Mies esitti kysymyksensä arkaillen ja hämmästyi vaimonsa ääntä, kun tämä kylmästi vastasi:

— On. Varmaan on. Tee niinkuin olet aikonut. Annamme tytön lähteä.

Mies yritti taasen lausua jotakin sovittavaa, mutta vaimo oli jättänyt huoneen. Hän oli hyvin kalpea. Mitä hän aikoi? Mitä hän ajatteli?

Anni Virtala sytytti miehensä työpöydän ääressä kynttilän ja läksi takaisin eteiseen. Siellä hän avasi oven kylmiin, kapeihin portaisiin ja alkoi astua. Hänen polviinsa koski ja häntä paleli. Lukot vinkuivat ja ovet narisivat. Täällä ylhäällä ei oltu käyty sitten kesän, tätä huonetta käytettiin vain lämpimän vuodenajan vallitessa. Tuossa seisoi hänen äitivainajansa pieni kirjoituspöytä — se oli joutunut tänne, koskei se sopinut yhteen uusien huonekalujen kanssa alhaalla. Ja hyvä oli muutenkin ollut, että se oli täällä. Tämän pöydän laatikossa säilytti Anni vanhaa virsikirjaa, jonka sisällä oli jotakin, jota ei kukaan saanut lukea. Kerran olivat kaikki saaneet sen lukea, mutta se oli jo unohtunut ja sitten se oli ollut salaisuus, jota ei saanut ilmaista. Ei vuosikausiin Anni ollut avannut laatikkoa, se oli hyvin säilyttänyt salaisuutensa. Nyt sen täytyi se ilmaista. Se oli viimeinen keino.

Anni Virtala astui alas, toisessa kädessä kynttilä, toisessa vanha virsikirja. Kun hän lähestyi lapsen huonetta, iski häneen vielä kerran ajatus: ehkä Aune iloisesti juoksee vastaan niinkuin entisaikoina… Mutta lapsen pienet jalat veivät aivan toisaalle. Äiti näki hänen aamuhämärässä ponnistavan pihamaalla siltaa kohti. Hänen oli siis täytynyt olla hyvin nopea käänteissään, koska hän nyt oli matkalla sillalle.

Äidin parahdus portailta oli niin hätääntynyt, että lapsi pysähtyi. Vieläpä hän päästi äidin tulemaan luokseen ja seurasi häntä sisään. Aamussa, joka työläästi valkeni, he nyt istuivat ja puhuivat, puhuivat työläästi. Keskustelusta ei tahtonut tulla mitään. Siitä tuntui tulevan jonkinlainen kuulustelu, jossa syyttäjää pidettiin — piinapenkissä. Syytetty kohteli kiusaajaansa epäluuloisella ynseydellä ja syyttäjä teki työtään vastenmielisesti, ikäänkuin jonkin armottoman mahdin pakottamana.

— Aune, nyt sinä istut hiljaa ja vastaat kaikkeen.

— Minun käteni…!

— Koskiko? Mitä sinä sitten juokset ulos, vaikka tiedät että se on kielletty. Kuule, miksi sinä olet noin epäystävällinen isälle ja äidille? Mitä se merkitsee? Etkö ymmärrä, että meidän täytyy rangaista sinua, jollet tottele hyvällä. Sinä naurat — se ei ole kauniisti tehty. Äiti ei ensinkään tunne sinua. Sinä olet ollut hyvä ja suloinen lapsi ja me olemme rakastaneet sinua — mikä sinulle on tullut? Koeta puhua… Ei, sinä et pääse minnekään. Sinä vastaat nyt!

He saattoivat hiljaisuudessa kuulla toistensa sydänten lyövän. Ne olivat kuumia, tuskallisia sydämenlyöntejä. Mutta lievennystä ei kuulunut eikä apua.

— Aune, alkoi taasen äiti, — sinä olet lapsi ja me olemme koettaneet säästää sinua kaikesta kovasta ja surullisesta. Me olemme tahtoneet antaa sinulle huolettoman lapsuuden. Mutta sinäpä et käyttäydy niinkuin lapsi, vaan niinkuin… niinkuin vanha ihminen, joka on hyvin tyhmä. Löytyy sellaisia tyhmiä vanhoja ihmisiä… Aune, mitä sinulle tapahtui sillaikaa kuin olimme isän kanssa matkalla — sinun täytyy se sanoa! No, katso, tiesinhän minä, että sinulle oli jotakin tapahtunut! Mutta mikset heti tullut sitä kertomaan. Ajattele, kuinka monta kuukautta nyt olet kärsinyt ja pitänyt koko kotia tuskan vallassa. En ole tahtonut sinulta kysyä, olen odottanut, että itse kerrot. Joku vieras kävi täällä ja puhui sinulle jotakin — niin, niin, minä näen sen sinun kasvoistasi. Olisithan nyt voinut olla niin hyvä ja kertoa! Kuka se oli? No niin, minä tiedän mitä hän on sanonut ja mikä sinut on tehnyt niin levottomaksi. Me aioimme isän kanssa sanoa sen sinulle vasta kun olisit suuri. Mutta koska sinä sen nyt tiedät, niin voithan kuulla kaikki.

Hän haparoi käteensä virsikirjan ja etsi lehtien välistä. Siellä oli kuivia kukkasia, jokin kiiltokuva, sekä mustalaitainen, ristillä varustettu sanomalehtiote. Hän ei nähtävästi etsinyt niitä ja kuumeni, kun ei heti löytänyt mitä haki. Vihdoin hänen kädessään sitten oli pieni, kellastunut paperi, jossa oli painettua kirjoitusta.

— Lue tämä. Kun sen olet lukenut, et enää ole lapsi. Me olemme tahtoneet sinua säästää, mutta sinä tahdot nähtävästi toista. Eikö niin?

Nyt sai lapsi suunsa auki ja vastasi vanhan ihmisen tietoisuudella:

— Tahdon!

Äiti näki hennon tyttösen lyhyessä lapsenhameessaan ottavan kellastuneen paperinpalasen ja astuvan ikkunan luo, jonne lumen valkeus hohti. Sillä oli pitkät, kapeat ranteet ja se luki tavaten. Anni Virtala osasi uutisen ulkoa: Luonnoton äiti. T.k. 12 p:nä aamuhämärissä paiskasi muuan äiti vuoden vanhan lapsensa Vuolteen virtaan tarkoituksessa surmata hänet. Lapsi takertui kuitenkin kiinni pensaisiin rannalla, josta hyvät ihmiset sen pelastivat. Luonnoton äiti, joka on sivistynyt nainen, istuu luonnollisesti lukkojen takana odottamassa tuomiotaan.

Anni Virtala taisteli kyyneliä vastaan, mutta lasta ei tieto ollut järkyttänyt. Hän ymmärsi heti, ketä uutinen tarkoitti, eikä kysynyt mitään selitystä. Vihdoin levisi hymy hänen kasvoilleen ja hän lausui kiihkeästi:

— Miksi he pelastivat minut, miksi he pelastivat minut! Olisivat antaneet hukkua. Ah, olisivat! Kyllä minun oma äitini tiesi, mikä minulle oli hyvä! Minun oma äitini…

Viime sanoja hän toisti hiljaa itsekseen ja kapusi sohvankulmaan, ikäänkuin häntä olisi palellut. Syntyi pitkä äänettömyys.

Kasvatusäiti ymmärsi nyt, että kaikki oli menetetty. Hän ei enää kysellyt, kuka lapsen oli kohdannut silloin kesällä. Hän taisteli tunnetta vastaan, joka tuhansilla siteillä oli yhdistänyt hänet tähän vieraaseen lapseen. Ne olivat kaikki nyt katkottava. Mitä pikemmin, sitä parempi.

— Missä minun oma äitini nyt on? kuului väristen sohvankulmasta.

— En tiedä.

— Onko hän vielä vankeudessa?

— Ei. Hänen tekonsa selitettiin tapahtuneen hetkellisen mielisairauden tilassa. Hän pääsi heti vapaaksi.

— Miksen minä päässyt hänen luokseen?

— Isäsi ei tahtonut.

— Isä oli paha!

Oli kuin jotain olisi kuollut kasvatusäidissä ja hän sanoi kylmästi:

— Nyt sinä pääset oman äitisi luo.

Hiljaisuus heidän ympärillään pysähtyi yhtäkkiä äskeisessä kiihkeässä kulussaan ja siihen tuli jotakin lauhaa ja sovinnollista.

— Pääsenkö minä? kysyi lapsi. — Pääsenkö minä tosiaan?

— Pääset. Tänään. Heti. Jos tahdot.

— Josko tahdon? Heti. Oi, minä pääsen oman äitini luo!

— Isäsi… nimittäin minun mieheni — miksi me nyt häntä kutsuisimme, sillä tietysti et enää tahdo sanoa häntä isäksi: Antti setä kirjoittaa isällesi. Antti setä vie sinut…

— Oi, minä pääsen oman isäni ja äitini luo…

— Minä luulen, etteivät he asu yhdessä.

— Äitini luo minä sitten tahdon!

— Isäsi voi ehkä sanoa, missä äitisi on. Luulen, että äitisi on mennyt naimisiin toisen kanssa.

— Sitten minä menen isän luo!

— Niin, varmaan isäsi tulee iloiseksi. Hän on hyvin yksin.

— Eikö minun isäni ole mennyt naimisiin?

— Ei.

— Minä menen sitten oman isäni luo.

— Niin, hyvä on, pikku Aune. Panemme sitten vain kokoon vaatteesi ja tavarasi.

— Minä en ota kaikkia nukkia. Yhden pitää jäädä tänne. Inkerin pitää jäädä tänne.

— Eihän toki, pikku Aune. Inkeristähän sinä pidät kaikkein enimmän.

— Niin, mutta, äidin tulee ikävä.

— Enhän minä enää ole äitisi. Sinähän nyt menet oman isäsi ja äitisi luo ja otat kaikki mukaasi etkä koskaan enää palaa tänne.

— Enkö minä koskaan enää palaa tänne?

— Et tietystikään. Se oli niin paha, että sinut otimme. Ja ettemme kertoneet sinulle, että sinulla on oma isä ja äiti siellä Vuolteella. Mutta onhan kaikki nyt hyvin kun sinä pääset heidän luokseen. Olipa se hyvä, että vieras silloin kesällä kertoi sinulle kaikki.

— Hän sanoi, että hän heti tunsi minut. Että olin niin äidin näköinen. Sillalla hän tuli. Hänellä oli kuorma kiviruukkuja. Minun oma äitini oli ostanut häneltä. Hän sanoi, että minun äitini oli kaunis ja että minun isäni oli harmaapäinen. Hän lupasi mennä kertomaan äidille missä minä olen. Ja sitten hän nauroi ja sanoi, että kyllä se tulee ja noutaa minut, jollei ennen niin jouluna. Se on sellainen iloinen ihminen ja niin nuori. Se antaa kultaisen peilin ja kauniit vaatteet… Se on rikas…

— Missä mummo oli, kun sinä tapasit vieraan miehen?

— Mummo oli salissa. Oli vieraita. Mies otti minut kuormalleen. Minä menin kirkolle asti. Mies olisi ottanut kauemmaksikin, mutta minä en tahtonut.

— Pieni Aune, kuule, mutta entä jos oma äitisi tulee nyt ennen joulua ja noutaa sinut?

— Niin, minä olen odottanut häntä.

— Ajattele, jos hän tulisi. Olisipa se hauskaa. Puepa nyt nuket valmiiksi, että voitte lähteä vaikkapa jo tänään. Ja pane kokoon kirjasi. Älä unohda koulutodistuksia. Niitä sinä tarvitset.

— Äiti, mihin äiti menee?

— Hakemaan matkalaukkua. Mutta vieläkö pikku Aune nyt sanoo »äiti».
Enkö minä nyt vain ole Anni täti, kun sinulla on oma äiti?

— Miksei äiti sano »pikku kultu»? Se on ikävää.

Äidin täytyi hillitä itseään, ettei näyttäisi, miten iloiseksi hän yhtäkkiä tuli. Hänen olisi tehnyt mieli ääneen nauraa. Hän tuskin malttoi odottaa Antin tuloa. Vakavana hän sanoi:

— Voinhan minä sanoa, jos sinä tahdot. Mutta oma äitisi tahtoo varmaan sanoa niin.

— Isän luo minä menen! Oman isän…

— Niin, niin. Laitetaan kaikki vain kuntoon.

Hetkisen vallitsi talossa tarmokas toimintahalu. Rouva Virtala kantoi huoneeseen pinkkoja liinavaatetta ja pukuja. Aune veti auki laatikkoja ja kokosi kirjojaan. — Minkä puvun Aune tahtoo matkalle? Ehkä tämän sinisen, se on lämmin.

— Niin, sen sinisen.

Tähän kulmaan minä panen joululahjat. Aune ottaa auki vasta jouluaattona. Ehkä sinä vietkin omalle isälle ja äidille mitä olit aikonut antaa täällä. Se on niin hauskaa, kun sinulla on heille joululahjoja.

— Äiti, onko sinusta noin hauskaa, että minä lähden pois?

— Ei toki. Olen hyvin surullinen. Mutta onhan hauska, että sinun nyt tulee hyvä.

* * * * *

Kun äiti hetken perästä tuli huoneeseen, tapasi hän tyttösen täydessä itkussa.

— No, mutta pikku Aune… ethän nyt noin itke. Sinusta tuntuu ensin vähän ikävältä, mutta kyllä sinä pian unohdat meidät. Kirjoitatko sinä sitten joskus, jos oma isäsi ja äitisi antavat?

Lapsi ei vastannut, käänsi vain selkänsä kasvatusäidille ja repi nenäliinansa kulmia.

— Pidetäänkö vähän kiirettä, Aune. Pian tulee isä… Antti setä, tarkoitan. Antti setä ei pidä siitä, että itketään. Katso nyt, Inkerikin on aivan arkivaatteissaan.

Lapsi ravisti kasvatusäidin kädet olkapäiltään.

— Äiti ei yhtään välitä minusta. Ei kukaan välitä minusta. Paras onkin, että lähden enkä koskaan tule, enkä kirjoita! En koskaan!

Lapsi karkasi kasvatusäidin ohi ja heittäytyi rajusti lattialle. Ja siinä se ääneen itki, kasvot kovia, kylmiä siltapalkkeja vasten.

— Ei kukaan välitä minusta, ei kukaan!

Anni Virtala laskeutui polvilleen permannolle ja nosti syliinsä lapsen vaalean pään. Hän vangitsi myöskin syleilyynsä lapsen riuhtovat kädet. Hän kuiski hänen korvaansa, miten hän häntä rakastaa, miten ei hän päästä häntä luotaan, miten hän pitää häntä lapsenaan niin kauan kuin elämää kestää. Jos hän olisi hänen oma lapsensa, ei hän voisi hänestä enemmän pitää. Joulu lähenee — he viettävät sen yhdessä, yhdessä he valmistavat joulumakeiset, yhdessä he koristavat kuusen eikö niin?

Lapsen käsivarret kietoutuvat äidin kaulaan, hän painoi pään äidin rintaa vasten ja itki ja nauroi siinä, kunnes sanoi tahtovansa nukkua.

Äiti piteli häntä siinä, soudatellen häntä niinkuin silloin, kun hän oli pieni. Viimeinen keino oli auttanut.

Yksi vuoden lyhimmistä päivistä valkeni ja kotiin jonka ristiriita äsken oli uhannut hävittää, soi nyt joulun juhlasävel.

RAKASTUNEEN RETKIÄ

Siinä sitä siis kuitenkin oltiin. Lopullinen kielto oli tullut että pamahti, ei toivon kipunaa enää jäljellä, ei mitään mahdollisuutta yrittää vielä kerran! »Olet sairas, olet inhottava, et ole mies, vaan vaivainen akka, ei yksikään tyttö lähde tuollaiselle miehelle, nainen ei voi tuollaista rakastaa. Tämän olen sanonut viiden vuoden ajan, joko vihdoinkin uskot ja käsität. Älä enää tule, älä avaa näitä ovia, mene, hyvästi.»

Se oli niin selvää kuin selvä saattaa olla. Kaikki nämä sanat — ja paljon lisää — olivat rakeina sataneet vasten miehen kasvoja, hänen istuessaan tutulla sinisellä leposohvalla tytön huoneessa. Tyttö ei enää antanut tarttua käteensä — sen suutelemisesta ei puhettakaan, hän oli kuuro kaikille rukouksille ja kyynelille, hän kielsi koskaan rakastaneensa Väinö Lehtistä. Jonkin kerran hän tosin oli taipunut, oli istahtanut polvelle, oli antanut suudella niskaan. Mutta se oli kaikki tapahtunut säälistä. Eihän kukaan jaksa nähdä miehen itkevän, siinä antaa jonkin verran perään vain sitä varten, ettei tarvitsisi katsella noita verestäviä silmiä. »Entä silloin kun olin lähettänyt sinulle maailman kauneimmat ruusut ja sinä kirjoitit kirjeen, jossa olivat sanat: rakas Väinö, riennä luokseni, että saan sinua kiittää.» »Olin rakastunut ruusuihin — kaksikymmentä ruusua, tummia kuin yö, miksi lähetit ne, miksi aina kannoit kukkia kuin kilpeä edessäsi, kukaan ei voi vastustaa kukkia. Mutta ystävällisyyteni ei suinkaan tarkoittanut sinua!» »Entä silloin kun istuimme kuutamossa puiston penkillä ja sinä painoit pääsi olkapäälleni?» »Mutta senhän olisin tehnyt kenelle hyvänsä, se tapahtui kuutamon tähden, kuinka voi tällaista pientä kohteliaisuutta käsittää niin väärin! Nyt ainakaan en ole kohtelias — vai uskotko ehkä nytkin, että olen kiihtynyt siksi että muka rakastan sinua? Varmaan tämä tällainenkin voidaan selittää rakkaudeksi — mutta minä en pidä sinusta, en kärsi sinua inhoan sinua, mene, mene!»

Ei, tätä ei voinut ymmärtää rakkaudeksi. Selvät rukkaset! Jumaliste, Alma oli ajanut hänet kadulle kuin pahantekijän, hänet, joka viisi vuotta oli kulkenut hänen luokseen kuin pyhiinvaeltaja. Alman pieni sininen huone, jokainen esine siellä, vuode, jonka yläpuolella riippui Edelfeltin »Suru», leposohva, jolla yhdessä oli istuttu, kaikki tämä oli pyhää, kaikki tämä — ja yksin se oli tehnyt elämän elämisen arvoiseksi. Siinä häälyvässä meressä, jota sanotaan elämäksi, oli ollut yksi satama, johon ajatus aina pakeni. Siinä oli ollut yksi turvapaikka, jonne pyrki vastuksia pakoon. Siinä oli ollut yksi onnen sopukka, jossa saattoi hetkeksi unohtaa surut. Nyt oli maailma tyhjä, ei ollut enää millään tarkoitusta, täyttä mielettömyyttä oli eläminen. Elää ilman häntä — ajatus katkesi, tuli pilkkoisen pimeä.

Jos tämän olisi tietänyt aikaisemmin, vaikkapa vuosi tai kaksi sitten. Olisi voinut katsella toista, tai kiinnittää ajatukset johonkin muuhun. Mutta viisi vuotta, parhaat vuodet, koko nuoruus oli kulunut tässä tavoittelussa, tässä hellittämättömässä kilvoittelussa. Sen takia oli kaikki muu saanut väistyä, työt, harrastukset. Naisen orjana hän oli ollut, rakkauden orjana. Ollakseen uskollinen rakkaudelleen oli hän hylännyt toverit ja huvit, ilot, jotka kuuluivat hänen ikäänsä, yksinpä työtkin hän oli laiminlyönyt. Hänen ainoa ponnistuksensa oli ollut muistaa kaikki rakastetun merkkipäivät ja juhlia niitä lahjoin ja kukkasin. Miten monta sataa kirjettä hän olikaan kirjoittanut — kaikki turhaan! Velat, suorittamattomat tutkinnot, yksinäisyys olivat näiden viiden vuoden tulos.

Hänessä ei ole enää tarmoa alkaa uudestaan. Ei! Kaikki on lopussa nyt. Toista naista ei ole hänelle, häntä iljettää, kun hän ajatteleekin, että loisi silmänsä toiseen. Ja elämä ilman naista, ilman kotia, ilman lapsia, se ei ole elämää. Lapsia hän on toivonut — jokainen pikkulapsi joka kadulla tulee vastaan äitinsä taluttamana tai pienissä vaunuissaan, on pannut hänen sydämensä sykkimään. Niin, naurettavaa se on ollut! Lienee Alma oikeassa, ettei nainen voi rakastaa sellaista miestä. Saattaa olla epämiehekästä. Mutta sellainen hän on: saada työntää vaunuja, joissa hänen oma pieni pojunsa tai tyttönsä nukkuu — se on ollut hänen unelmiensa korkein kaipuu, hänen iäisyysajatuksensa. Ollutta, mennyttä. Ei koskaan tule lapsen suu hänelle jokeltamaan isän nimeä, ei koskaan lapsen käsi tavoittelemaan hänen kätensä tukea — hän on kirottu mies ja yksinäisyyden helvetti on hänen osansa!

Riittää jo. Hänen elämänsä saa loppua tähän. Hänellä ei ole paikkaa mistä hakea turvaa, ei ihmistä, jolta kerjätä lohdutusta. Maailman mierolainen hän on — nannanhan! Isä ja äiti? He ovat julistaneet hänet pannaan hänen rakkautensa tähden, he ovat häntä pilkanneet ja soimanneet, he ovat aikaa sitten sanoneet, etteivät he ikinä ota Almaa vastaan tyttärenä — silloin sanoi Väinö hyvästi lapsuuden kodille, silloin hän vannoi, ettei enää pane sinne jalkaansa. Ja valansa hän pitää, vaikka Almakin hänet on hylännyt. Isä ja äiti vanhassa hiljaisessa kodissa, missä ei ole puutetta mistään — eläkööt siellä, nauttikoot elämäniltansa rauhaa ja olkoot yhtä poikaa köyhemmät! He itse ovat hänet karkoittaneet, he itse hänet tuomitsivat ja häpäisivät, ilman kyyneltä he hänelle sanoivat, että hänen on luovuttava rakkaudestaan ja ryhdyttävä työhön. Mikä mielettömyys: mitä varten hän tekisi työtä, jollei rakkauttaan varten? No niin, nyt on tultu siihen, mihin he toivoivat hänen tulevan. Mutta mitä ja ketä varten hän rupeaisi kuljeskelemaan luennoilla ensivuoden ylioppilaiden joukossa ja kärsimään heidän pilkkaansa? Kaikki on lopussa nyt. Ehkäpä isän ja äidin kivisydän sentään liikahtaa, kun he sanomalehdistä lukevat, että ylioppilas Väinö Lehtinen on tavattu kuolleena puiston rannassa.

Väinö Lehtinen ajatteli juuri erikoisesti puistoa sentähden, että he Alman kanssa siellä olivat viettäneet niin monta onnellista iltaa. Onnellista — sillä hetket Alman luona olivat onnelliset silloinkin, kun hän lausui kovia sanoja. Hetket olivat onnelliset, kun sai hengittää samaa ilmaa Alman kanssa. Kaukana Almasta loppui ilma, loppui valo, loppui olemisen mahdollisuus. Ja nyt oli olemisen mahdollisuus kerta kaikkiaan lopussa. Ehkä sentään Almassakin jokin värähtää, kun hän kuulee, että Väinö on päättänyt päivänsä. Ehkä silloin Almassakin jokin muisto yhdessä vietetyistä hetkistä herättää kaipausta. Tämä — että Alma ja isä ja äiti hetkeksi pysäyttäisivät rauhallisen elämänsä kulun ja heltyisivät ajattelemaan onnetonta Väinöä — tämä oli Väinön mielestä nyt enää ainoa tavoiteltava. Hän oli päättänyt taivuttaa heidät puoleensa, vaikkapa vain pieneksi hetkeksi. Itsemurha — mitäpä se nykyaikana merkitsi. Ennen se oli ollut kuulumaton asia, nyt tapahtui itsemurhia joka päivä. Täällä kaupungissa se kuitattiin muutamalla rivillä sanomalehdessä eivätkä viranomaiset pitäneet sitä merkillisempänä kuin jos he olisivat korjanneet kadulta koiran raadon — äh! Ilkeältä se tuntui. Mutta tyttö sinisessä huoneessaan ehkä kuitenkin oli kalpeneva ja vuodattava kyynelen. Tätä kyyneltä Väinö Lehtinen vielä elämältä pyysi, tämä kyynel oli lievennys hänen kuumassa tuskassaan.

Velat — niin, nekin ovat häpeä. Mutta ne täytyy takaajien maksaa. Hän ei voi sille mitään, että niitä on paljon, elämä on ollut kallista. Jos hän alkaisi maksaa niitä, niin ei koko hänen elämänsä riittäisi niitä suorittamaan. Hän on laskenut — niin kevytmielinen ei hän ole ollut, ettei olisi laskenut — miten voi sitoumuksensa suorittaa. Mutta juuri tämän laskun tulos on muurannut umpeen elämän siltäkin taholta. Almalle hän on kantanut kukkia ja koruja — kaikki kuin kaivoon! No niin, kaikki on lopussa nyt. Hänellä on taskussa ladattu revolveri ja hän on matkalla puistoon tai kaupungin ulkopuolelle tai jonnekin, minne koira voi kuolla ilman armeliaitten ihmisten tai viranomaisten väliintuloa.

Jaa-ah, vai täällä urheillaan. Hitto vie, koko puisto vilisee ihmisiä, jotka eivät kärsimyksestä tiedä mitään. Pitääkö näidenkin saada melulla ja huudolla täyttää koko puisto niin ettei muille ole minkäänlaista tilaa? Ei kuolemisen rauhaakaan anneta muille ihmisille. Tuossa joukossa saattaa lisäksi olla tuttavia — hänhän kerran urheili hänkin, Väinö Lehtinen, silloin kun hän oli nuori eikä tuntenut elämää. Se oli siihen aikaan muoti sanottiin sen pitävän kuohuvan nuoruuden tasapainossa ja varjelevan paheista. Eikähän voinut kieltää sen ohjanneen ajatuksia pois siitä mitä sanottiin pahaksi. Silloin esimerkiksi, kun viinapiru oli iskenyt kyntensä häneen Väinö Lehtiseen, oli Matti Jäykkä, kaikkia tovereitaan holhoava Matti Jäykkä, väkipakolla vienyt hänet urheilukentälle. Siitä oli kauan. Mahtoiko Matti vielä urheilla. Ei, noista ei ole vaaraa, ne ovat koulupoikia, Heidän joukossaan ei ole tuttavia eivätkä he epäile kenenkään kulkevan murha-ase taskussaan.

Väinö Lehtinen kulki nopeaan ja poltti kuumeisesti tupakkaa. Vain muutaman sauhun veteli hän paperossistaan ja paiskasi sen sitten tiepuoleen. Syksyinen päivä hymyili ystävällisesti yli maan, joka pian oli nukkuva talviunessaan. Se hymyili myöskin hänelle, joka pian oli nukkuva nurmen alla. Linnut murensivat pihlajanmarjoja alas puista, niiden viheltely soi kirkkaana kuulaassa ilmassa. Kaunis oli maailma näin auringon valossa ja nuori hän vielä oli, Väinö Lehtinen, mutta mitäpä siitä: hän tunsi kärsimyksen pohjaa myöten, tunsi häpeän ja epätoivon. Jos hän nyt vielä kerran heltyisi tälle elämälle, niin korjaisi hänet viinapiru nopeasti eikä häntä enää mikään pelastaisi. Kuumempi ei voinut olla helvetti haudan takana kuin se oli täällä.

Väinö Lehtinen pääsi ohi urheilukentän, ohi ravintolan ja kulki jo rautatien pengertä. Täällä ei ollut rauhaa, hänen täytyi rientää eteenpäin. Ase oli taskussa. Sydämessä kiersi outo tuska. Se riippui, tämä kurja sydän, kuitenkin vielä kiinni elämässä. Tottumuksesta tietenkin. Jos olisi ollut olemassa vielä toinen Matti Jäykkä, joka olisi säälinyt kanssaihmistä ja jaksanut riistää hänet takaisin elämään. Mutta ei ollut, niitä oli kovin vähän. Pois kaikki mielen hempeys — se oli se, joka oli tehnyt, ettei nainen häntä rakastanut —, pois muistot, pois toivon pilkahdus. Jumala, älä tuomitse — sinä näet minun kärsimykseni!

No, mikä se tuolla tulee? Eivätkö olekin taasen urheilijoita! Mikä tänään mahtaakaan olla? Hiki päässä ne juoksevat kuin palkattuina keskellä kirkasta päivää. Ne kai harjoittelevat joitakin otteluja varten. Ne eivät näe eivätkä kuule, niillä on kysymys vain kestämisestä perillepääsystä, voitosta. No niin, tuo ponnistus totisesti pitää sairaat ajatukset poissa ihmisen päästä ja hänen mielensä kiinni elämässä. Hän on sairas, Väinö Lehtinen, sentähden kaikki häntä iljettää. Kun pääsisikin noiden terveiden ohi. Heidän joukkoonsa ei hän koskaan enää pääse. Saisipa jostakin alkohoolia, unohdusta terästä käsivarteensa. Hän on sairas, sentähden ei Ainia hänestä huolinut, mutta Alma ehkä kuitenkin vuodattaa kyynelen hänen kuoltuaan. Tämän kyynelen hän saa sitä hän ikävöi, sen täytyy antaa hänelle voimaa ratkaisevaan tekoon!

Väinö Lehtinen kulki tuijottaen maahan. Se oli täynnä kiviä ja kuoppia niinkuin elämä. Näiden yli pääsi, elämän kuoppiin kaatui. Nyt ei muuta kuin löytää yksinäinen kolkka, missä… Mutta mistä täällä otti yksinäisyyden, kaunis ilma nähtävästi oli houkutellut ihmiset ulos. Tiellä humisi ja tärisi — ei voinut sulkea siltä korviaan. Terveet ihmiset siinä kulkivat. Tiesi niiden siinä olevan vaikkei niihin katsonutkaan. Täytyi mennä kauemmas, täytyi löytää yksinäisyys…

— Hoi, hoi — no mutta Lehtisen Väinökö se onkin? No, Herran terveeks pitkästä aikaa! Olin ajaa sivutse, mutta näin nuo tutut painuneet hartiat ja muistuivat mieleen entiset ajat…

Väinö Lehtinen havahtui ajatuksistaan ja ynseä, vastenmielinen tunne alkoi kuohua hänessä. Sopimattomampaan aikaan ei kukaan olisi voinut tulla hänen tielleen. Vaikkapa itse Alma olisi tullut tuohon tällä hetkellä, niin hän olisi työntänyt hänet menemään. Ei yksikään ihminen ollut tällä hetkellä poikkeusasemassa, jokikinen oli iljettävä tungettelija. Hänellä oli nyt muuta tekemistä kuin tavata tuttuja. Hän ei katsonutkaan, kuka moottoripyörällä istui, se oli yhdentekevää. Äänen hän oli joskus kuullut — olkoon kuka on, moottoripyörät ovat aina olleet hänelle vastenmieliset ja tällä hetkellä ne ovat sietämättömät. Hän ei tahdo nähdä eikä kuulla, eiköpä se jatkane vauhtiaan, tuo hyrrä, kun ei sille vastaa.

Pyörä ei jatkanut. Se pysähtyi. Mies astui tielle ja tavoitti Lehtisen, kosketti hänen olkapäähänsä, puhui ja puhui ja pakotti katsomaan silmiinsä.

Matti Jäykkä.

Matti Jäykkä — viimeinen ihminen, jota Väinö Lehtinen tällä hetkellä halusi tavata! Vaarallisin ihminen, joka saattoi tulla hänen tielleen, terve väkevä ihminen, ainoa, jota hän tällä hetkellä pelkäsi!

Matti Jäykkä pujotti lujan kouransa horjuvan Väinö Lehtisen kainaloon ja alkoi taasen puhua. Hän puhui tutulla äänellään, jolla hän oli hellittänyt niin monen ihmisen, myöskin Väinö Lehtisen kerran. Mutta nyt hän ei häntä taivuta, nyt hän saa väistyä! Väinö Lehtinen kokosi voimansa, työnsi vieraan kouran kainalostaan, sanoi ettei hänellä nyt ole aikaa — no, hänellä on kiireellinen mentävä! Ja kun Matti uudelleen tarttui hänen käteensä, kirosi hän ja sanoi tahtovansa olla rauhassa.

Matti Jäykkä asteli ääneti hänen vierellään ja turhaan Väinö Lehtinen kehoitti häntä jatkamaan pyörällään matkaansa. Se oli sellainen tämä Matti Jäykkä, että se tunsi ihmiset. Se tiesi nytkin, mitä liikkui vanhan toverin mielessä. Väinö Lehtinen tiesi sen tästä äänettömyydestä paremmin kuin äskeisistä reippaista sanoista.

— Mikä piru tuo sinut minun tielleni, huusi hän, ärsyttäen itseään kaikilla voimillaan, — mikset mene, etkö kuule, että tahdon olla rauhassa, että tulet sopimattomaan aikaan, kerta kaikkiaan, että tahdon päästä sinusta eroon! Mitä sinä nyt taas olet luulevinasi? Älä uskokaan minun olevan ystävän, tai avun, tai myötätunnon puutteessa. Olen kävelemässä, nauttimassa kauniista ilmasta. Eikö minulla ehkä ole siihen oikeutta? Eikö minulla ole lupaa astella tällä tiellä yhtä hyvin kuin sinulla — en edes vaadi niin paljon tilaa kuin sinä ja sinun pyöräsi. Vanha toveruus ja vanha ystävyys — minulla ei ole aikaa nyt, huomaa se. Millä hiton oikeudella sinä urkit minun asioitani? Jos minä tahdon täällä yksikseni kirjoitella runoja, niin se kai on minun oikeuteni, vai kuinka? Ja jos minä tahdon vaikkapa ampua kuulan otsaani, niin sekin kai on minun oikeuteni. Mikä rippi-isä sinä luulet olevasi? Tulenko minä utelemaan minne sinä olet matkalla? Kiirehdit kai urheilukentälle valvomaan turvattejasi, että he pysyvät tasapainossa sekä ruumiin että sielun puolesta. Mene, en kestä sinua Mutta anna sinäkin minun kulkea tietäni. Hyvästi!

Matti Jäykkä ei päästänyt irti hänen kättään, vaan käveli ja käveli hänen vieressään. Aurinko lämmitti selkää, joku keltainen lehtiterttu loisti esiin vihreästä metsän reunasta. Kauempaa kuului raikkaita miehen ääniä. Ne nousivat terveistä, iloisista rinnoista.

— Matti, virkkoi Väinö Lehtinen vihdoin, — mitä hittoa sinä tällä vartioimisella tarkoitat, puhu äläkä kulje kuin kone. Tiedä sinä, etten enää ole talutettavissa niinkuin joskus nuorena. Mene nyt ja anna minunkin mennä.

Matti Jäykkä pysähtyi ja katsoi Väinöä silmiin. Matilla oli hyvät siniset silmät ja hänen kädenpuristuksensa oli lämmin ja turvallisuutta herättävä.

— Kuulehan, Väinö, muistatko vielä, kuinka lyötiin palloa yhdessä? Se oli sitten hauskaa. Tule, me pelaamme juuri tällä kentällä. Istu sivuvaunuun — vaimoni kutsuu sitä tavallisesti kalossiksi, — vien sinut sitten sinne minne olet matkalla. Mutta ensin uusitaan vanhoja muistoja.

Matti Jäykkä kuvasi erästä uutta peliä. Hän ei enää muistanut, että maailmassa mitään muuta merkitsevää löytyi kuin tämä uusi peli. Hän kertoi sillä tavalla, että saattoi uskoa urheilussa todella piilevän kansan pelastuksen.

— No niin, sanoi hän, kun oli päästy takaisin pyörän kohdalle, — näetpä pian itse. Istuhan nyt kalossiin.

Väinö Lehtinen totesi vimmoissaan, että hän taasen oli voitettu, että tuo terve, voimakas ylioppilastoveri oli kääntänyt hänet toiselle tielle, jota ei hän enää halunnut astua. Hän kulki taasen elämää kohden. Mutta Matti älköön luulkokaan, että hän lopullisesti palaa elämään — ei, ehei! Hänellä on hänelläkin oma tahto.

Yhtäkkiä hiljensi Jäykkä vauhtia ja alkoi puhua:

— No niin, olen sinulle suora, en voi muuta, vanhan ystävyytemme nimessä. Sinä kuljet ja ajattelet sairaita ajatuksia — ei, ei, älä keskeytä. Katso, kyllä minä tiedän, mikä sinua vaivaa ja minä tiedän myöskin, miten tulet terveeksi. No, tiedän jumaliste, mikä sinut parantaa…

— Urheilu tietysti! pääsi Väinö Lehtisen huulilta ja vimmoissaan tarttui hän sivuvaunun laitoihin, hypätäkseen alas — Lienen minä sairas minäkin, mutta en ole sittenkään niin sairas kuin sinä. Sinä kuljet ja luulet, että tuolla hosumisella parannat ruton ja syövän, että tuolla tyhmällä leikillä pelastat ihmiskunnan — onko se, hitto vie, tervettä?

Matti Jäykkä naurahteli.

— Puhut kuin minun suullani, vanha ystävä, sanoi hän ystävällisesti. — Niin juuri minä uskon. Minä aion tuella leikeilläni parantaa ruton ja syövän — nimittäin henkisen. Ja urheilulla pelastetaan ihmiskunta, sinä siihen luettuna. Jos sinä puoli vuotta olet seurannut neuvojani, niin minä takaan, että saat sen vastahakoisen tytön joka nyt sinua nauraa pitkin kaupunkia. No, minä vakuutan: puolen vuoden kuluttua hän on sinun. Jos hänet silloin vielä huolit. Katso, jos sinä kuuntelet minua, niin sinusta tulee mies, terve mies ja komea — ja voi, voi: tytöt tappelevat sinusta. Katsos nyt tuonne!

He näkivät urheilukentän auringonpaisteessa ja pari kolmekymmentä nuorta miestä, jotka eri haaroilla ryhmissä leikkivät, juoksivat tai harjoittivat jotakin muuta urheilun haaraa. Voimakkaat jäsenet tottelivat notkeina tahdon käskyä, poskilla hohti nuoruus, silmissä iloisuus ja huolettomuus. Kaunista tämä oli!

— Sinä kai luulet, että nämä ihmiset eivät tunne surua ja kärsimystä? Niin kai — sinä vain ne tunnet! Tuo poika tuolla on juomarin lapsi ja asuu pienessä huoneessa isän, äidin ja seitsemän sisaruksen kanssa. Äidillä on keuhkotauti. Seitsemän viikkoa sitten hän tuli tänne — vakuutan, ettei häntä tunne samaksi. Tuo tuolla oli humalapäissään rikkonut kalliin lasiruudun, hän luuli ruutua oveksi ja puski siihen kaikin voimin. Kun tämä tuli vanhojen kolttosien lisäksi, joutui mies vankeuteen. Sieltä tullessa oli hän päättänyt etsiä vanginvartijansa ja antaa häntä selkään siksi, että hän oli »kiusannut» häntä. Hän mietti tätä asiaa yöt päivät, siitä tuli hänelle ikiliikkuja niinkuin sinulle tytöstäsi. Sitten hän joutui tänne kentälle. Nyt hänellä on kauppapalvelijan toimi eikä hän enää ajattele viinaa eikä… Tuo ylioppilas tuolla — mutta hänet sinä tunnetkin. En puhu hänestä. Niin, katso, tämä reipas elämä luonnon helmassa tekee terveeksi. On niitä suruja muillakin, niinkuin näet. Mutta lähdetäänpä nyt pukeutumaan, saat minun tamineeni, minulla on täällä useampia vaatekertoja. No ja sitten käyt täällä säännöllisesti, ja puolen vuoden perästä olet toisenlainen mies.

— Ah, sinä Matti Jäykkä, mikä sinä oletkaan! sanoi Lehtinen pukuhuoneessa riisuessaan kenkiä jaloistaan — Vai luuletko todellakin…? Mutta ei, sinä et tiedä…

— Laita itsesi nyt vain kuntoon, on jäljellä vielä viisi minuuttia.
Täällä täytyy olla täsmällinen.

— Ei mutta kun minä sanon sinulle, ettet sinä tiedä, mitä hän on sanonut minulle.

— Kyllä minä tiedän, mitä tyttö sanoo miehelle, kun hän on heikkona hänen edessään. Minä olen itse — no, voinhan sen sanoakin, jos tahdot. Tai paras olla kaivelematta ikäviä asioita. Minä olen minäkin aikanani ollut hyvin sairas ja saanut rukkaset. Se oli jo kouluaikana. Mutta sitten sain kukkaset ja hän on nyt minun vaimoni. Hän istuu tavallisesti siinä »kalossissa», missä sinä tänään. Elämä on oikein mukavaa. Mutta pidähän hiukan kiirettä, veliseni.

— Niin mutta, alkoi Väinö Lehtinen, — minulla on sellaiset velat, että nekin yksinään tekevät ihmisen hulluksi.

— Ne ovat pahat, myönnän sen. Mutta terve ihminen kamppailee niidenkin kanssa ja kukistaa ne.

— Ei kuule sinä, tämä on rutihullua. Jos minä tämän kerran täällä kentällä hulluttelen, niin huomenna minä jo taas kuljen tuolla revolveri taskussa.

— Vai revolveri! Näytähän tänne, minua huvittavat kaikki aseet. Mitä merkkiä se on?

Siinä se nyt oli Matti Jäykän kädessä tuo juhlallinen pieni kappale, jonka piti lopettaa Väinö Lehtisen elämä. Matti tarkasteli sitä ja kiitteli hyväksi.

— Kaunis vehje, oikein kaunis. Mutta et sinä sitä enää omaa itseäsi vastaan käännä, kunhan vain totut ruumiisi hoitoon. Elämä tulee sitten niin rakkaaksi, sen takaan. Urheilija on aina hyvällä tuulella. Tuossa saat — tästä puoleen sinä vain puolustat sillä kallista henkeäsi.

He tulivat portaille ja ulkoilma laskeutui vilvoittavana paljaiden jäsenten ympärille. Auringonpaisteessa lenteli palloja kuului reippaita huutoja ja näkyi nuoria miehiä virkeässä toiminnassa.

Terveys, ajatteli Väinö Lehtinen, — olisiko terveys täällä? Sen oli aika näyttävä.

Matti Jäykkä asteli kuin kenraali poikiensa joukossa, lasketti pilapuheita ja komenteli. Ennen pitkää oli Väinö Lehtinen esitetty lupaavana rekryyttinä ja saanut paikkansa kentällä.

ALASIMENA JA VASARANA

Pienen Simo Koivumäen elämässä ei ollut sattunut mitään muistamisen solmukohtaa ennenkuin hän oli kolmivuotias. Silloin tuli eräs yö.

Siihen asti oli kaikki ollut hiljaista, tasaista ja iloista. Äiti tuli ja antoi maitoa mukista, se oli Simon oma muki. Äiti nosti ikkunaan ja näytti, että siellä on haua. Isä toi kaupungista hauan. Aino sanoi, ettei se ollut haua vaan kissa, mutta Simo tahtoi, että se on haua. Se oli Simon oma haua ja se nukkui Simon kanssa. Se ei sanonut mitään, Toivo sanoi, ettei se ollut haua eikä kissa, vaan leikkikalu. Seinillä oli kauniita sinisiä kukkia, niitä oli paljon. Ne olivat heti siinä, kun silmät avasi, mutta niihin ei voinut koskea, silloin niitä ei ollut. Ikkunalla oli kaksi kukkaa ja ne olivat, kun niihin koski. Ei saanut repiä lehtiä eikä kukkia, ainoastaan kauniisti haistella. Isä istui ikkunan luona ja leikki kengillä ja kapuloilla. Isä takoi vasaralla ja veti pitkää lankaa. Isä ei leikkinyt, vaan neuloi kenkiä, sanoi äiti. Isä tekee Simolle pienet kengät, kun Simo tulee vähän suuremmaksi. Ne ovat Simon omat kengät. Ainolla on kengät ja Toivolla ja Väinöllä ja Lainalla. Toivolla ja Väinöllä ei ole kenkiä, vaan saappaat. Simo tahtoo myös saappaat, Simo on poika.

Simo istui hiekassa pihamaalla ja nauroi. Oli paljon lapsia eikä olisi tarvinnut mitään vaatteita. Isot lapset juoksivat ja huusivat. Iso poika heitti kivellä lintua, se oli kyyhkynen. Kyyhkynen itki. Tytöt sanoivat, ettei saa tehdä pahaa kyyhkyselle, mutta poika teki ja nauroi. Simo nauroi myöskin. Simo nousi ylös hiekkaläjästä ja juoksi. Hän tahtoi heittää kiveä lintuun. Lintu lensi.

Simo kaatui, teki kipeää, Simo itki. Kädestä tuli punaista. Se oli verta. Paha kallio, kun teki lapselle pahaa, jalkaan koski ja Simo itki. Aino tuli ja vei Simon sisään. Isä yski ja pani maata. Simokin pani maata. Ei ollut yö, äiti oli poissa, äiti tuli vasta illalla. Silloin saivat kaikki voileipää ja hyvää ruokaa ja sitten panivat kaikki maata. Äiti otti Simon syliinsä ja Simo nukkui siihen. Toisinaan oli äiti kotona koko päivän, se oli sunnuntai. Äiti puki lapsen ylle puhtaat vaatteet ja kauniin kauluksen. Kaikki lapset saivat puhtaat vaatteet, isot lapset pukivat itse ylleen. Äiti ja isä menivät kirkkoon, yksi suurista lapsista pääsi mukaan. Kirkossa ei saanut nukkua. Simo oli vielä liian pieni. Mikä se on kirkko? Se on Jumalan huone, siellä saarnaa pappi ja veisataan kauniita virsiä, siellä on alttari ja hopeiset kynttiläjalat ja kaunis kuva… Mikä se on alttari? Se on sellainen, jonka päällä pidetään raamattu ja pappi seisoo siinä ja messuaa ja rukoilee. Simo saa nähdä jahka kasvaa.

Taivaasta putosi valkoista, se oli lunta. Oli kylmä, lammas antoi lämpöiset kintaat, lammas oli hyvä. Pihamaalle tuli pieniä rekiä, jotka olivat kelkkoja, ja lapset huusivat ja nauroivat. Tuli myöskin sellaiset pitkät kengät, jotka olivat sukset. Missä ovat Simon omat sukset, Simo tahtoo omat sukset! Simo saa, kun Simo tulee suureksi. Onko Simo huomenna suuri? Ei tehnyt kipeää, kun putosi. Helisi ja kilisi, kun ptruuat juoksivat. Aino antoi linnuille leipää, kun eivät ne voineet syödä lunta.

Isä oli väsyksissä eikä mennyt kirkkoon, isä puhui vasarasta ja alasimesta. Vasara oli se, joka löi ja alasin oli se, johon teki kipeää. Paha vasara! Isä puhui yksinään, vaikkei ketään ollut huoneessa. Äiti tuli pyykkituvasta ihan märkänä. Silloin tehtiin tulta ja keitettiin kahvia ja ruokaa.

Äiti lähti matkalle ja toi pienen lapsen. Se oli Simon ja Ainon ja Toivon ja kaikkien sisar. Se makasi Simon kehdossa, Simo antoi mielellään sen maata. Simo makasi isän kanssa. Pikku lapsi oli Helmi, se ei osannut puhua, se itki ja nauroi. Sille ei saanut tehdä pahaa. Äiti osti paljon pullaa ja tuli setiä ja tätejä ja pappi. Pappi luki kirjasta ja pani vettä Helmin pään päälle, niin että Helmi itki. Äiti ei torunut pappia. Kaikki lapset saivat konvehtia ja limonaatia ja omenaa. Aino säästi omenan ja konvehdin, Simo söi kaikki ja pyysi lisää ja äiti antoi. Pappi sanoi, että isän pitää mennä tohtorin luo. Salmisen setä otti Simon syliinsä ja kysyi kuinka vanha hän oli. Simo vastasi: kolme vuotta. Salmisen täti kysyi äidiltä, eikö Simo pääsisi heidän kanssaan sunnuntaina saareen. Mikä se on saari? Kuinka paatti menee veden päällä?

Tähän tapaan oli Simon elämä kulunut. Se oli ikäänkuin liukunut veden päällä. Sitten tuli eräs yö.

Simo heräsi siihen, että isä huusi äitiä. Oli pimeä. Isä tarttui kiinni Simoon ja ravisti häntä. Simon olkapää kävi aivan märäksi. Mitä isän kädessä oli? Isä käski herättää äidin. Simoa nukutti ja isä nousi itse. Äiti nousi ja otti tulta. Ja silloin hän rupesi huutamaan ja itkemään, että voi Herra Jumala, nyt se on saanut verensyöksyn. Äiti herätti heti suuremmat lapset ja käski heidän mennä naapuriin, että soittaisivat tohtorille. Salmiselle piti mennä, ne auttavat.

Isä makasi vuoteessaan silmät kiinni ja verta oli hänen vaatteillaan ja peitteellä ja käsillä.

Pieni Simo seisoi paljasjaloin lattialla vuoteen luona ja katseli isää. Häntä paleli, hänenkin paitansa oli veressä. Äidillä ei ollut aikaa häntä ajatella. Äiti otti piirongin laatikosta puhtaita lakanoita ja rupesi tekemään tulta hellaan. Äiti itki. Kun tuli oikein kylmä, rupesi Simo kapuamaan äidin vuoteeseen ja äiti huusi hänelle, ettei saa mennä. Ja meni taasen piirongille ja etsi jotakin. Sitten hän kutsui Simon ja alkoi riisua häntä. Ja veti hänet lieden luo ja hieroi häntä. Ja painoi hänet vastaansa, puki ylle uuden paidan, otti hänet syliinsä ja kantoi hänet vuoteeseensa. Ja laski hänet siihen omalle paikallensa pienen Helmin viereen ja peitti hänet aivan huppuun. Ja koko ajan vuotivat hänen kyyneleensä. Ja isä äänteli jotakin, jota ei voinut ymmärtää. Simokin itki, koska äiti itki. Hän olisi tahtonut äitiä viereensä, mutta äidillä oli paljon tekemistä, äiti pani vettä tulelle, ja meni sitten isän luo.

Isot lapset tulivat, setiä ja tätejä tuli, huone oli ihan täynnä, kaikki kävelivät hiljaa ja puhuivat hiljaa, katselivat isää ja sanoivat, että hän kuolee. Salmisen täti sanoi sen isälle itselleen, mutta ei isä kuullut. Aino itki, Simokin itki. Ei ollut hauskaa. Simo olisi tahtonut nähdä tohtorin, mutta hän nukkui eikä havahtunut ennenkuin aamulla.

Sen aamun hän muisti.

Sähkö paloi katossa ja tuli oli liedessä ja kahvi hajusi hyvältä. Äiti ei ollut sisällä eivätkä isotkaan lapset. Simo nousi istumaan ja näki, ettei Helmi nukkunut. Hän siristeli silmiään, kun sähkö teki kipeää, ja maiskutteli suutaan. Isä makasi vuoteessaan, hän ei nukkunut, silmät olivat ihka auki. Lakanat olivat puhtaat ja isän kädet olivat ristissä rinnalla. Voiko olla kuollut, vaikka silmät ovat auki? Simo tahtoi huutaa. Äiti, miksei äiti tule?

Silloin rupesi isä puhumaan. Ja hänellä oli sellainen ääni kuin papilla, kun hän risti Helmin. Eikä isä yhtään liikkunut, eikä isän puhetta voinut ymmärtää. Hän sanoi sanat harvaan ja selvästi, mutta ei vain voinut ymmärtää. Vasarasta ja alasimesta hän puhui.

— Nyt on sitten taas se aika, että on alasimena. Toisena tai toisena pitää olla. Jos on vasarana, niin aina sortaa tai lyö toista. Tai elämää sortaa. Ja kun taas joutuu alasimeksi, niin elämä lyö ja sortaa. Että miksikä se niin lie määrätty. Ei voi tietää. Nyt on sitten taas alasimena-olo. On sitä vasaranakin oltu, vaan tuskinpa enää se aika tulee. Eikä tulekaan. Vasarana ja alasimena ja alasimena ja vasarana siihen asti kun viimeinen isku kaataa. Kohta se on käsissä sekin. Ei ymmärrä, ei ymmärrä.

Simo kuunteli ja pelkäsi. Jollei äiti olisi pian tullut, niin hän olisi huutanut. Ei ollut koskaan ollut tällaista. Mutta äiti tuli ja toi puodista maitoa, ja meni ensin ja koetti isän käsiä ja sanoi jotain isälle. Ja tuli sitten katsomaan Helmiä ja hymyili hänelle. Silloin Simo kävi kiinni äidin kaulaan ja sai itkunsa tukahdutetuksi äidin kainaloon. Ja joi maitoa, kun äiti antoi.

Tohtori oli käynyt yöllä, kun Simo nukkui. Simo ei nähnyt häntä, oliko hän samanlainen kuin pappi? Hän oli sanonut, että isä voi kuolla, mutta voi vielä vähän elääkin. Sairashuoneelle isän piti lähteä. Isässä oli keuhkotauti. Mikä vasara lyö isää? kysyi Simo. Ja äiti sanoi: tauti. Vasara löi myöskin Simoa, Simossa oli myöskin keuhkotauti. Tohtori sanoi sen, Simo näki tohtorin, mutta hän oli vanha herra ja hänellä oli silmälasit. Ei tehnyt kipeää kun vasara löi, oli hauskaa, sai paljon kaikkia hyviä ruokia ja äiti oli kotona ja piti sylissään.

Nyt lyö vasara Simoa ja Simo on alasin, mutta kyllä Simokin lyö alasinta, jahka tulee suureksi, sanoi Simo.

Sitten tuli taas sellainen väliaika. Isä oli poissa, isä oli mennyt Jumalan luo. Se oli tapahtunut sillaikaa, kun Simo oli siirtolassa. Äiti oli aina poissa, hän oli mennyt jo kun Simo heräsi ja Simon oli jo hyvin uni, kun hän tuli kotiin. Aino ja Toivo ja Väinö kävivät oikeaa koulua ja Laina kävi leikkikoulua. Simo ja Helmi olivat Salmisella. Salmisen täti torui, vaikka äiti maksoi hänelle siitä, että hän katsoi heitä. Liisa oli vuotta vanhempi kuin Simo. Liisa oli kiltti, Liisa osasi jo lukea ja Liisa opetti Simollekin. Simoa rupesi nukuttamaan. Pyhänä oli äiti kotona ja silloin tuli Liisa Simon kanssa heille. Äiti lupasi, että Simo pääsee kirkkoon. Suksia ei äiti voinut ostaa, ei ollut rahaa. Äiti pesi herrasväen pyykkiä. Äidin käsistä tuli verta, hän voiteli niitä ja pani yöksi käsiin valkoiset kintaat. Toivo oli jo juoksupoikana kaupassa. Hän toi kotiin omenia, kun ne siellä rupesivat pahentumaan. Ne olivat hyviä omenia. Ja karamellia hän toi. Salmiska sanoi, että Simo oli ottanut Liisan valkoiset kintaat, äiti löi Simoa. Mutta ne olivatkin puulaatikon takana. Äiti otti Simon syliinsä ja antoi hänelle kahvia. Simo kävi usein näyttämässä itseään tohtorille. Oli monta tohtoria, vanhoja tohtoreja ja nuoria tohtoreja. Vahvistavaa ruokaa, he sanoivat. Oli vielä yötä, kun äiti jo meni työhön. Jonkin kerran äiti otti Simon syliinsä ja itki. Äiti ei sanonut, miksi hän itki, vaikka Simo kysyi. Ainokaan ei sanonut, mutta Laina sanoi tohtorin puhuneen, että Simokin kuolee.

Simo ei tahdo kuolla, Simo tahtoo tulla suureksi, Simo tahtoo sukset ja kellon, Simo lyö vielä vasaraa, Simo ei tahdo kuolla!

Äiti ei ollut tätä kuulemassa, äiti pesi herrasväen pyykkiä. Simo juoksi ulos, pihan perälle, sisään siitä ovesta, minkä vain näki avoimena, tunkeutui halkoliiterin nurkkaan ja itki.

Pojat tiesivät kaikki, että Simo kuolee. He eivät tahtoneet häntä leikkimään kanssaan, ja kun hän yritti sytyttää paperossinpätkän, niin he rupesivat nauramaan ja sanoivat, että kaikki tässä polttelevatkin, tuommoiset! Ja Leinon Santtu huusi ääneen, niin että kaikui yli pihan: kuolee se, sen se on näköinenkin. Ja Sööterluntin Jonni käski mennä leikkimään tyttöjen kanssa.

Äiti ei antanut Simon oppia lukemaankaan. Lieneekö äiti uskonut hänen niin pian kuolevan, ettei kannattanut ryhtyä vaivannäköön. Liisa opetti Simolle lukemisen salaa. Eikä se ollut vaikeaa. Hauskaa se oli. Eikä äiti torunut, kun Simo luki hänelle Hiihtäjän laulua, vaan tuli iloiseksi ja sanoi, että ehkä lapsi paraneekin. Kerran kun Simo jo makasi, oli heillä vieraita vaimoja odottamassa äitiä. Ja Simo kuuli miten he puhuivat.

Ei suinkaan siitä ihmistä tule, niin on kovin huonon näköinen.

Paras olisi, että Jumala ottaisi pois kitumasta.

Ja olisi helpompaa äidilläkin. Aijai, on siinä raatamista, kun on noin monta näitä lapsia.

Terveitten kanssa sentään aina menee, mutta sairaus kun tulee, niin siinä sitä käskee. Ja entäs sellainen pitkäaikainen kituminen niinkuin sekin keuhkotauti.

Kyllähän se taivaallinen isä tietää mitä tekee, mutta en minä vain äitinä rukoilemisella viivästäisi lapsen oloa täällä murheen laaksossa. Pahuutta täällä oppii, mitäs muuta.

Katsokaas nyt, hyvät ihmiset, miten se on valkoinen — ei, ei se elämään jää. Että vieläköhän tuo hengittää?

Simo hengitti ja Simo oli elossa. Mutta hän muisti isää sinä aamuna, jolloin isä oli puhaltanut ulos lämpöisen verensä ja makasi valkoisena ja puheli vasarasta ja alasimesta. Pojasta tuntui siltä kuin hän nyt olisi ollut tässä juuri samalla tavalla. Hänellä ei ollut yhtään voimaa. Vasara löi ja löi. Hän huutaa pian, niin tukalaa hänen on olla. Silloin rupesi Aino puhumaan.

Äiti uskoo hänen paranevan. Ja me kaikki toivomme, että hän paranisi.
Hän on oikein hyvä poika.

Silloin Simosta taas tuntui, että hän otti kiinni vasarasta, ettei se enää saanut lyödä häntä. Ei hän vielä kuole, vaikka ne sanovat. Äiti uskoo hänen parantuvan ja kaikki lapset toivovat hänen paranevan. Häntä rupesi naurattamaan ja hän kääntyi nopeasti seinään päin, etteivät ne näkisi kuinka hän nauroi.

Salmisella oli nyt oma liike ja oikein ovella kirjoitus »Räätälinliike» ja ikkunassa ihmisenkuvia. Hän otti Simon asiapojaksi, piti lähteä viemään laskuja ja sanoja ja tuomaan rahoja kotiin. Liisa kävi koulua, Liisalla oli hyvin kaunis sininen hame ja punainen nauha palmikossa. Niin kaunista kuin Liisa ei ollut. Räätäli ei lähettänyt Liisaa, hän oli ainoa lapsi. Mutta jonkin kerran kun oli paljon kantamista, meni Liisa Simon mukaan.

Minä nain Liisan, ajatteli Simo.

He kävelivät rinnan, käsivarrella kauniisti silitettyjä vaatekappaleita, ja Simo koetti astella tahdissa Liisan kanssa. Mutta Liisa otti milloin pitkän, milloin lyhyen askeleen ja pysähtyeli ikkunoihin katselemaan.

Vasen, oikea, vasen! komensi Simo.

Mutta Liisa vain nauroi eikä muistanut, mikä jalka oli vasen ja mikä oikea.

Oli kauniita kenkiä. Ja Liisa valitsi kaikkein kauneimmat valkoiset ja sanoi, että ne ovat hänen. Simo valitsi suuren-ihmisen kengät ja sanoi, että hän antaa ne äidille, kun saa rahaa. Ja otattaa korot matalammiksi. Liisa otti suurimman punaisen omenan ja rinkelin, jossa oli rusinoita ja mantelia ja sokeria päällä. Ja Simo otti sukset ja hiihtopaidan. Ja sitten he menivät eteenpäin ja ottivat kirjakaupasta kauneimmat kuvat ja kangaskaupasta kankaat. Tietysti ne kaikki jäivät sinne, ajatuksissaan vain he olivat ne ottaneet, ja se oli yhtä hyvä. Mutta kun he tulivat kotiin, niin Liisan isä kysyi, missä he olivat viipyneet ja sanoi, ettei enää saa viipyä sillä lailla. Eikä Liisa enää päässyt mukaan.

Simo kulki taas yksin asioilla ja katsahteli kauniisiin tavaroihin ikkunoissa. Hän ajatteli, että sininen kaulahuivi on Liisan ja harmaa villaröijy on äidin ja satukirja on Ainon. Mutta sukset ovat hänen.

Kun kuukausi on lopussa, saa hän paljon rahaa mestarilta ja silloin hän ostaa sukset. Ei ollut jäljellä kuin kuusi päivää.

Tuli kylmiä sateita, pojan jalat kastuivat. Häntä yskitti ja väsytti. Hänen täytyi istua penkille. Olkapäitä kylmäsi. Ihmiset pysähtyivät katsomaan, kun hän yski.

Lähde pois, lapsi parka, sanoi vanha rouva, saat kuolemantaudin.

Simo pelkäsi äidin kieltävän häntä menemästä mestarin asioille. Silloinhan hän ei saisi palkkaansa eikä voisi ostaa suksia. Sukset maksoivat viisi markkaa pari. Oli kylmä, jalat olivat läpimärät, tuli lumiräntää, pian on suksikeli, etteihän hän vain saisi kuolemantautia. Surisikohan Liisa jos hän kuolisi? Nyt ei ollut penkkiä missään. Äiti häntä surisi. Kunhan jaksaisi juosta. Kengät ovat rikki. Äiti sanoo varmaan, että pitää ostaa kengät eikä suksia. Jos saisi kengät ja sukset.

Tuolla ne kengittävät hevosia ja pajassa on lämmin. Hän poikkeaa sinne pieneksi hetkeksi. Jos mestari kysyy, niin hän sanoo, että hän meni kuivattamaan vaatteitaan. Aivan lyhyeksi hetkeksi vain.

Kalke kuului kadulle asti. Hän katseli portista ja näki pihan perällä pimeän vajan, jossa kipunat räiskyivät ja punainen valo leiskahti yli seinien. Tuntui paremmalta, kun vain näkikin tuon lämpöisen paikan. Pieni koira juoksi edellä ja Simo käveli perässä. Lämmin hohti vastaan pihalle asti. Siellä oli hevosia ja rattaita. Ei kukaan nähnyt häntä, hänhän oli vain pieni poika ja kaikki, jotka liikkuivat tulen ympärillä, olivat suuria miehiä. Poika nojasi ovenpieleen ja olisi mielellään mennyt likemmä, mutta ei uskaltanut. Siltä puolelta hohti lämmin, missä taottiin, toiselta puolen tuli kylmä viima. Seppä oli punainen kuin mikäkin satuvuoren asukas ja rauta oli niin punaista, että se oli valkoista. Noin vasara lyö, ajatteli Simo. Mutta alasin ei mene rikki, se pysyy paikoillaan. Hampaat kalisivat suussa. Iskut tärähtivät läpi koko ruumiin. Seppä nauroi ja huusi jotain koiralle. Kipunat räiskähtivät seinään asti. Simo tunsi olevansa hyvin pieni poika. Olenkohan minä jo saanut kuolemantaudin? ajatteli hän. Sitten hän muisti isää, miten isä oli puhunut vasarasta ja alasimesta, varmaan isäkin oli näin katsellut, kuinka vasara löi. Ehkä isäkin oli saanut kuolemantaudin näin syyssateessa. Itkisiköhän Liisa?

Silloin poika tunsi, kuinka jotain märkää kuumaa tuli hänen kaulalleen ja käsilleen. Isä, isä…!

* * * * *

Hän luuli, että oli aivan pieni poika, että tuli paloi liedessä ja äiti oli hakemassa maitoa ja isä makasi puhtaiden lakanain keskellä. Mutta kun hän avasi silmänsä eivät seinät olleetkaan siniset vaan valkoiset, ja ympärillä oli vieras myssypää neiti ja monta sänkyä. Hän oli joutunut sairashuoneelle eikä tiedetty kuka hän oli eikä missä hän asui. Vasta kun hän jaksoi sen sanoa, toimitettiin äidille sana.

Simo muisti, että hän kolmen päivän perästä olisi saanut palkkansa. Hän odotti kovasti äitiä. Ei tehnyt kipeää mistään. Kaikissa sängyissä oli lapsia, paitsi yhdessä. Sanoivatko ne, että Sulo eilen oli kuollut? Sulon suusta oli tullut verta.

Varmaan minäkin kuolen, ajatteli Simo.

Äiti ja Aino saapuivat ja Simo pääsi kotiin. Mentiin hevosella, äiti piti poikaansa sylissään niinkuin pientä lasta, vaikkei Simo enää ollut pieni.

— Äiti, kuolenko minä nyt?

— Äiti uskoo, että lapsi paranee.

— Tahtooko äiti, että minä paranen?

— Kyllä äiti tahtoo, mutta tapahtukoon Jumalan tahto.

— Enkö minä nyt saakaan suksia?

— Täytyy ostaa paljon lääkkeitä.

— Enkö minä enää pääse asiapojaksi mestarille?

— Et moneen aikaan.

Hän ei kysynyt, pääsisikö hän katsomaan Liisaa, vaikka hän sitä ajatteli.

Hän makasi nyt niinkuin isäkin oli maannut puhtaiden lakanain välissä ja Helmi telmi huoneessa ja veti alas mitä vain käsiinsä sai. Siunatkoon sitä lasta, kaikki se rikkoi ja repi. Simo ei saanut koskea lapseen, kaikkien täytyi pelätä Simoa, niin oli tohtori sanonut. Simo makasi ja ajatteli. Hänestä tuntui, että hän oli vanha mies.

* * * * *

Vasara lyö nyt alasinta. Nyt on se aika. Alasin on ihan hiljaa eikä puolusta itseään. Hänen kätensä on hyvin väsynyt. Jaksaako hän koskaan tarttua vasaraan? pieni Sulo kuoli. Liisa ei tule tänne, Liisa ei muista häntä enää.

Niin kului aika. Simo Koivumäki oli alasimena, mutta jonkin kerran hän jaksoi tarttua kiinni vasaraan, niin ettei se saanut lyödä.

Viikoista kasvoi vuosia eikä mitään ulkonaista muutosta ollut kotona tapahtunut. Simo eli vielä ja kävi näyttämässä itseään tohtorille. Hän pääsi jo kouluun. Tohtori ihmetteli. Tahto auttoi tässä paljon.

Simo tahtoi elää.

Hän oli viidentoista vanha ja palveli sekatavarakaupassa, kun hänen elämäänsä tuli toinen suuri solmukohta.

Oli lauantai-ilta ja ensi lumi lankeili jäätyneelle maalle. Katot olivat valkoisina, kadut olivat valkoisina, höyhenen kokoisia hiutaleita putoili pilvinä taivaasta. Puolessa tunnissa oli tullut lunta niin, että sai kahlata eteenpäin. Kulkuset helähtelivät — tuolta ja tuolta ja täältä. Koko kaupunki helisi. Katulyhdyt syttyivät, mutta valoa tuskin saattoi erottaa lumihiutaleitten takaa. Suksilla suhahti ohitse nuoria miehiä, heitä meni ketjuna, urheilupaita yllä ja kudottu lakki, iloisesti heilahtaen, päässä. Lapsia juoksi ulos porttikäytävistä kelkkoja vetäen. Talven ilo helisi ilmassa.

Simo Koivumäki oli laskenut kantamuksensa kellariin ja seisoi portilla. Lumihiutaleet tanssivat hänen ympärillään, lapset huusivat ja lumittivat toisiaan, hiihtäjät humahtivat ohitse ja tiu'ut soivat.

Silloin löi nuoren miehen rinnassa lieskana sydän. Hän tunsi kuin siipien kasvavan hartioilleen ja kannattavan eteenpäin. Hän oli nuori ja voimakas, elää hän tahtoi ja olla iloinen. Kaunis oli tämä talvi ja kaunis tämä elämä. Liisa — huihai! Liisa oli unohtanut — huihai, on niitä muitakin tyttöjä.

Hän kulki jo yli kadun, kahlaten lumessa nilkkaa myöten. Kädet taskuissa sukelsi hän kulkijoiden ohitse ja kiiruhti tuttua kauppaliikettä kohden. Monet kerrat oli hän katsellut sen näyteikkunoihin ja oli ollut aikoja, jolloin ei hän ollut uskaltanut niihin katsella. Nyt meni hän oikopäätä ovea kohden, tempasi sen auki, seisoi myymäläpöydän edessä ja pyysi ne ja ne sukset. Hänen ei tarvinnut valita eikä kysyä. Hänellä oli katsottuna suksipari, vuosien kuluessa oli hänen mielipiteensä suksista vakiintunut. Ja hän löi rahan pöytään, otti sukset sauvoineen olalleen ja läksi menemään.

Eikä koskaan hän ollut tietänyt, että voi olla tällaista riemun päivää. Hänen suunsa olisi tahtonut huudella ja kiusotella kaikkia, hänen sydämensä laulaa ja hänen jalkansa tanssia. Hih ja hei, nyt on maailma auki ja tie vapaa. Eikä tätä poikaa mikään pidätä. Tämä poika ei kuole, vaan näillä suksilla hän itsensä parantaa. Nyt käydään kiinni vasaraan — paha vasara, lyöpäs nyt! Eikös se sanonut esitelmässään opettaja kerran, että ihminen urheilulla voi tehdä itsensä terveeksi? Sellaisella oikein harkitulla ja järkiperäisellä urheilulla. Hän sanoi, että hänelläkin oli ollut heikko rinta ja nyt hän oli terve mies. Siinä piti tietysti olla hiukan varuillaan näin alussa. Äiti saa hänestä vielä terveen pojan. Ja murheettomat vanhuudenpäivät pitää äitimuorilla oleman. Ja tyttöjä, onhan niitäkin maailmassa, jos tahtoisi elämäntoverin ottaa.

Hänpä luulee, että hän yrittää pystyyn siirtomaatavarakauppaa. Sinne on tietysti vielä pitkä aika. Mutta kyllä se takaa hänelle tämäkin kauppias, jonka luona hän nyt on. Hän palvelee vielä täällä jonkin vuoden. Ehkä sitten aluksi voisi perustaa osakeyhtiön. Hänellä on kuin onkin se usko, että urheilu parantaa ihmisen. Ja sairaita on paljon. Ei ymmärrä, ei ymmärrä, sanoi isävainaja. Mutta kyllä hän ymmärtää: isä ei osannut hoitaa itseään ja joutui siinä alasimeksi. Hei tätä maailman valkoisuutta! Huomenna on pyhä ja tie on auki ja elämä on kuin silkkiä.

Seuraava solmukohta Simo Koivumäen elämässä tuli viisi vuotta myöhemmin. Se oli ihmeellinen päivä sekin, mutta ei sentähden, että hän suurissa hiihtokilpailuissa oli ottanut ensi palkinnon. Sen hän oli ottanut ennenkin, se ei tehnyt tätä maaliskuun pyhäpäivää ihmeelliseksi.

Heitä tuli useita poikia yhdessä ja he huutelivat toisilleen suksiltaan, muistellen kilpailujen kulkua. Oli ollut juuri tarpeellinen pakkanen ja oikein säteilevää ja kaunista. Ilmassa ei ollut mitään vikaa eikä tuulikaan ollut niin kova, että se olisi sanottavasti vaikuttanut.

Juuri kun he tulivat kaupunkiin ja kääntyivät viertotieltä kadulle, astui heitä vastaan nainen, joka pysähtyi katsomaan, Aurinko paistoi häntä silmiin ja vasta hetken päästä hän tunsi hiihtäjän, hymyili ja tervehti.

Liisa!

Ei, ei mitään ollut maan päällä muuta kuin tämä yksi tyttö, tämä lapsuudenystävä, tämä Liisa. Se oli hän, sellaisena kuin hän oli ollut vuosia sitten, silloin kun he yhdessä seisoivat kauppapuotien ikkunoissa ja myytävistä tavaroista päättelivät: tuo on minun — ja kuitenkin oli hän nyt niin paljon kauniimpi noin suurena ja solakkana!

Kun he vihdoin saivat sanat suustaan, eivät he puhuneet mitään merkillisiä asioita. Kuka hyvänsä olisi saattanut kuulla heidän keskustelunsa. Ja kuitenkin kulkivat he kuin kahden maailmassa ja heidän välillään tapahtui jotain salaista ja hyvin tärkeää.

— No, kuinkas neiti on voinut, ei ole tavattukaan — niin, siitä on kauan aikaa.

— Kiitoksia vain. Kyllähän minä. Ja sinä… te, te olette käynyt kovin terveen näköiseksi. Olette kai taas ottanut ensi palkinnon. Kyllä minä tiedän, kyllä minä olen lehdistä seurannut. Mukavaa se on.

— Vai on neiti seurannut. Sehän on hauskaa se. Ja minä kun luulin, että olitte tykkänään unohtanut.

— Meillä on isäkin monta kertaa sanonut, että pitäisi mennä katsomaan vanhoja tuttuja. Mutta ei ole tullut käytyä, kun muutettiin niin kauas siltä kulmalta.

— Me, me asutaan myöskin nyt uudessa paikassa, tai eihän meitä olekaan paitsi äiti ja minä. Äiti hoitaa siinä talouden. Minulla on siirtomaatavaraliike — pieni se vasta on, mutta sitä sopii laajentaa.

— Oma liike, vai sillä lailla. Missäs ne muut sitten ovat?

— No, ne ovat ihan kaikki naimisissa.

— Vai naimisissa. No, etkös sinä…?

— Eihän tuota ole tullut mentyä. Entäs te…?

— Mitäs minä sitten. Ei ole sattunut mieleistä.

— Kai se on katsottu, vaikkei sitä sanota.

— Eikä ole.

Simon koko olento läikähti riemusta. Hän tunsi, että hän nyt oli saanut käsiinsä vasaran ja että hän piteli sitä lujasti. Nyt ei se pääse siitä mihinkään. Se on nyt sitä aikaa, olisi isä sanonut.

— Me asutaan ihan tässä äidin kanssa, ehkä sinä poikkeatkin katsomassa.
Äiti tulee kovasti iloiseksi.

— Vai niin, vai tässä. Hyvänen aika, tuossahan se on oven päällä »Simo
Koivumäki», enkä minä ole sattunut näkemään.

— Se ei ole ollutkaan siinä kauan. Se oli osakeyhtiön. Minä sain sen haltuuni vasta joulun jälkeen.

— Vai niin, vai niin. Niin että se on nyt ihka oma. No, ehkä minä käyn katsomassa, jollen häiritse.

— Ei suinkaan. Kun se on niin kovasti mukavaa.

— Mutta minnekäs ne muut jäivät — ettekös te ollut seurassa?

— Näkyvät häipyneen, minne lienevät jääneet. Ja minä kun luulin, että olit minut ihan unohtanut.

— Minä luulin sinun unohtaneen.

Kaksi onnellista nuorta ihmistä astui kotiin, joka oli niin suuren vaivannäön ja ponnistuksen tulos.

HÄTÄHUUTOJA SYVYYDESTÄ

Eräänä iltapäivänä nähtiin valtamaantiellä likellä Santapohjan laivasiltaa useita lehmänkuljettajia elukoineen, matkalla Lokki-laivalle, jonka oli määrä saapua kuuden tienoissa siltaan. Siinä oli kulussa Mäenpään mahtava sonni, joka oli ollut satapäisen karjan kuninkaana ja joka oli myyty vihaisuutensa takia. Pääsiäisenä se oli puskenut kuoliaaksi oman hoitajansa siitä syystä, että hän oli lähestynyt sitä uusissa vaatteissa, joiden hajua ei sonni tuntenut. Karjanhoitaja oli elänyt Otson kanssa hyvässä sovussa vuosikausia, kuljettaen sitä, milloin tarvittiin, nuorasta kuin koiraa. Ja nyt Otso yhtäkkiä, pahasti mouruten, omilta asemiltaan rivin päässä, seivästi hänet sarveensa niin että hän jäi siihen paikkaan. Senjälkeen ei sonnilla enää ollut ystävää ja talon rouva vaati vaatimistaan, että se hävitettäisiin. Kahden väkevän miehen kuljettamana oli Otso lähtenyt siitä navetasta, jossa hän kerran herttaisena valkeana pikkuvasikkana oli tanssinut karsinassaan. Ensi viiden kilometrin matkalla oli se juoksuttanut miehiä hengenhädässä, mylvien ja puskien pientareeseen maantien laidassa. Sittemmin oli se alkanut talttua ja kun kahden peninkulman taival läheni loppuaan, kulki se vihaisesti muljottaen eteensä ja silloin tällöin mylvähtäen ja viskellen niskojaan, kun köydet kiusasivat.

Siinä oli myöskin kulussa Koivusen Loviisan Heluna, hänen ainoa lehmänsä, jota hän oli kasvattanut aivan pienestä, joka oli imenyt hänen sormeaan maitokiulussa ennenkuin se oppi juomaan. Heluna oli ollut Loviisan ainoa toveri ja ystävä, omassa padassaan hän oli hautonut sille juoman ja omin käsin hän oli nyhtänyt takun sen selästä, kun se muutti karvaa. Hän oli puhunut sille kaikki asiansa — eihän hänellä muitakaan ystäviä ollut. Lypsäessään sitä pimeinä syysaamuina pienen, kituvan lampun valossa, oli hän kertonut sille miten yö oli kulunut ja mimmoinen ilma oli. Heluna oli silmiään ummistellen jauhanut ruokaansa ja jonkin kerran ynähtänyt ikäänkuin sanoakseen, että hän ymmärtää. Ymmärtäneet olivat toisensa Loviisa ja Heluna ja nyt kuljetti Loviisa Helunaa pois kotoa, pois ainiaaksi, tuntemattomia kohtaloita kohti. Heluna ei ollut sidottuna, se seurasi omistajatartaan, ja vitsa oli Loviisan kädessä syyttä suotta, sillä Helunan tähden ei sitä olisi tarvittu. Heluna seurasi luottamuksella Loviisaa vaikkapa maailman ääriin asti.

Loviisan tunto oli kipeä ja ensimmäisillä kilometreillä oli hän miettinyt — mitä jo kaiken aikaa oli ajatellut — kuinka saisikaan rahat takaisin ostajalle. Sillä hän oli nyt varma siitä, ettei hän saisi rauhaa, kun tällä tavalla on voinut myydä ystävänsä. Ei koskaan ollut Heluna tehnyt hänelle pahaa, ei surun päivää se ollut hänelle tuottanut, ei pienintä mieliharmia. Ja hän on myynyt sen rahasta! Se on ottanut ruokansa hänen kädestään ja antanut hänelle särpimen hänen leipäänsä ja ynissyt häntä vastaan aamulla avatessa navetan ovea. Ja hän kuljettaa sen vieraitten ihmisten käsiin, jotka teurastavat sen! Se on palvellut häntä, se luottaa häneen ainoana ylläpitäjänään ja hän kuljettaa sitä tässä hirvittävään teurastuspenkkiin!

Ei koskaan tule hänellä olemaan rauhaa, jollei hän saa rahoja takaisin ostajalle ja Helunaa kotiin.

Mikä paha henki häneen silloin menikin, kun hän ryhtyi kallistamaan korvaansa ostajan houkutuksille. Tuli huono heinävuosi, hän pelkäsi, ettei jaksaisi viedä Helunaa yli talven. Oli käynyt vuosi vuodelta yhä vaikeammaksi koota sen ruoka. Hän oli käynyt vanhaksi, sitä se oli. Ja Heluna oli sekin jo vanha. Hän oli tuskastunut paikkakunnan isäntiin, jotka kovistivat häntä pientareistaan ja karjahaoistaan, ei missään olisi Helunan ollut lupa olla, pienellä varkaudella oli sille hankittava, mitä se elatuksekseen tarvitsi. Se oli rehelliselle ihmiselle ilkeää. Ja niin hänelle vähitellen oli tullut ajatus, että Heluna täytyy hävittää pois. Mutta hän oli ajatellut, että ehkä saisi sen myydyksi joillekin hyville ihmisille siellä kotipitäjässä. Ostaja oli tullut illansuussa, juuri kun hän vei Helunaa kotiin ja lehmä vielä siinä kokosi muutamia suullisia heiniä. Ja heti oli ostaja mielistynyt Helunan lihavuuteen ja ruvennut hieromaan kauppaa. Hän mainitsi heti huikean hinnan, tuhat markkaa. Mutta Loviisalle teki pahaa, kun hän laski suuren punaisen kätensä lehmän kyljelle ja koetteli sitä, ja hän sanoi heti, ettei myy. Mutta suuri, raaka mies kulki siinä vierellä ja nosti ja nosti hintaa ja kun hän oli tullut tuhanteen viiteen sataan ja vakuuttanut Loviisalle — mitä hän jo ennestään tiesi — että lehmä vuoden parin perästä kuitenkin on lopetettava, niin Loviisa oli taipunut. Ja hänellä oli kourassa koko Helunan hinta — niin paljon rahaa ei Loviisa ikinä ollut nähnyt — ja hän toisteli sitä päivämäärää, milloin lehmä oli vietävä laivasillalle, kun hän avasi kotiveräjän ja päästi sisään Helunan.

Hän katui tekoaan ihan heti. Mutta ostajaa ei enää ollut missään. Ja tiesihän hän, että siitä voi tulla kova rangaistus, jollei hän sovittuna päivänä vie lehmää sovitulle paikalle.

Ne pari viikkoa, jolloin hän odotti Helunan viemistä, olivat vaikeinta aikaa hänen elämässään. Mitäpä se auttoi, että muutkin kylässä olivat myyneet karjaa samalle ostajalle. Kaikille oli tullut huono heinävuosi, talotkin vähensivät karjaansa nyt, kun maksettiin niin ylettömiä hintoja. Eläimiä vietiin Suomesta jonnekin ulkomaille ja siksi olivat hinnat nyt niin korkeat ja kysyntä niin suuri. Mitä likemmä määräpaikkaa Koivusen leski kuitenkin tuli, sitä varmemmaksi vakaantui hänessä päätös, ettei hän anna lehmäänsä sellaiseen kidutukseen, hän tapaa laivassa ostajan ja tuo Helunan kotiin. Ja niin ponnisti hän tuulessa eläimensä kanssa ja ajatteli, miten ihmeellistä se oli, että ihminen myy eläimiä aivan niinkuin ne olisivat kuolleita kappaleita. Ei yhtään hän tiedä, minkä kohtelun alaiseksi ne joutuvat eikä hän kysy sitä. Ja kuitenkin ovat eläimet uskollisesti antaneet hänelle kaikkensa. Ja kuitenkin ne kärsivät niinkuin ihminen ja vielä enemmän, kun eivät voi valittaa.

Ei saata olla Jumalan tahdon mukaista, että hänen luotujaan eläviä olentoja kohdellaan sillä tavalla. Petosta se on ihmisen puolelta, oikeaa Juudas Iskariotin työtä se on. Ja kyllä ihminen sillä petoksella vetää päällensä hirvittävän rangaistuksen. Miten vastaa hän viimeisellä tuomiolla siitä, mitä hän on tehnyt eläimille? Eikö liene ihmisen alinomainen kärsimys siitä, että hän kiduttaa heikompiaan viattomasti?

Ounaan talosta oli myyty kolme hiehoa ja kahden karjatytön saattamina kulkivat nämä iloiset nuoret eläimet samaa tietä kuin Heluna ja mahtava sonni. Hiehot olivat kaiken suvea olleet laitumella talon takamailla. Ne olivat tottuneet vapauteen eivätkä tahtoneet alistua nuoriin. Voimiakin oli niillä niin loppumattomiin, että ne kaiken aikaa kiusasivat kuljettajiaan. Metsässä niiden perässä sai juosta eikä se parantunut lyömisestä enempää kuin hyvästäkään puheesta. Nuoret ovat niin ymmärtämättömiä ja rajuja. Varsinkin tuo Mansikki riuhtaisi useamman kerran itsensä irti ja laukkasi, nuora kaulassa, häntä oikonaan puitten lomissa niinkuin se olisi ollut siellä kotona kesälaitumilla. Kaunis lehmä siitä olisi kasvanut niinkuin näistä kaikistakin. Mutta kun oli tullut niin vähän heiniä, ettei voinut pitää.

Vielä kulki Lokki-laivaa kohti vanha Omena, sarveton, säikähtyneen näköinen olento, jonka selkä oli mennyt kaarelle sisäänpäin ja joka kävellessään hyllyi niinkuin kameli. Sitä kuljetti vanha, säikähtelevä mies, lähtien juoksuttamaan lehmää tieltä, yli ojan, heti paikalla, kun kuuli takaansa tai edestään päin pienintäkin liikettä. Omena oli väsynyt, se ei pysähtyellyt häijyyttään. Eikä mies liioin lyönyt sitä häijyyttään, vaan siitä syystä, että hän pelkäsi myöhästyvänsä. Hän ei omistanut kelloa ja koetti kyllä ensin taivuttaa saatettavansa vapaaehtoisesti kulkemaan eteenpäin. Täytyi lyödä ja kovistaa, kun ei Omena totellut. Omena tuli vanhanaikaisesti hoidetun talon navetasta. Se ei ollut mikään rotueläin, mutta navetassaan oli se ollut parhaita lypsylehmiä ja tottunut kunnioitettuun ja etuoikeutettuun asemaan. Se myytiin vanhuutensa ja huonon heinävuoden takia.

Näistä lehmistä tuli ensinnä perille Omena saattajineen. Laivasillalla ei silloin näkynyt ketään ja vanha Kalle sitoi Omenan puuhun makasiinin taakse ja läksi vähän matkan päähän kestikievariin hakemaan sille vettä. Hän sai kuulla, että kello oli neljä ja että laiva varmaan myöhästyisi, koska oli myrsky. Ammentaessaan vettä puhutteli hän miehiä, jotka tupakoiden seisoskelivat siinä pihamaalla. Syntyi keskustelu.

— Kyllä tulee elikoille kurja yö, sanoi Kalle. — Ei se hyvää ole muutenkaan, olen minä siksi paljon nähnyt ja jo niin monta lehmää tällekin Lokki-laivalle tuonut, mutta tällaisessa myrskyssä — voi yhtäkaikki!

— Luuletkos sinä sitten, senkin vanha hölmö, että ihmisillä on hyvä tällaisessa ilmassa.

— Niin, enhän minä. Mutta ihmiset kulkevat sentään omilla asioillaan ja vapaasta tahdostaan, mutta elukat pakotetaan.

Miehet rupesivat nauramaan.

— Jaa-ah, vai pitäisikö ehkä elikoittenkin vapaata tahtoa odottaa?

— Niin, enhän minä sitä, puheli vanha Kalle hämääntyneenä, — sanoin vain, että elikoille tulee kurja yö…

— Elikoille ja elikoille — saat olla elikko itse, senkin kääkkä.

— Ai, en huomannutkaan, sanoi Kalle yhtäkkiä, hymähtäen, — herrat onkin vähän ottaneet väkeviä…

— Vai sinä meitä tutkimaan ja arvostelemaan. Tiedätkös sinä, että me ollaan kapteenin tuttavia ja kuljetaan kapteenin asioilla. Nämä kapsäkit tässä ovat kaikki kapteenin tavaroita.

Vanhalle Kallelle kihosi vesi suuhun, kun hän ymmärsi mitä tavaraa laukut olivat täynnä. Hyvää olisi ryyppy hänellekin tehnyt, kun vain olisi kehdannut pyytää. Herrat eivät itsestänsä antaneet ja Kalle kulki hymähdellen ja kunnioittavasti kumarrellen ohitse.

Tämän jälkeen tuli Mäenpään sonni täydessä lennossa makasiinin eteen laivarannassa, juoksuttaen köysien päässä molempia voimakkaita miehiä, jotka eivät olleet ymmärtäneet pitää varaansa. Lieneekö se halunnut viime hetkessä kostaa heille kaikki matkan lyönnit, pistot ja muut orjuutukset, vai lieneekö se halunnut koetella, oliko hänessä jäljellä entistä kurssia — joka tapauksessa hän, sarvet puskemisasennossa ja häntä oikosena tullen, pahanpäiväisesti pelotti vanhan Kallen, joka makasiinin sillalla istui tuulensuojassa eväittensä ääressä.

Mutta kyllä sitten saikin sonni raukka sellaisia lyöntejä, että rupesi sääli käymään. Veri tihkui sarven juuresta valkealle otsalle. Lieneekö ollut sarvi vallan lähtemäisillään. Ei Kalle toki uskaltanut mitään puhua, onneansa kiitti kun näki sonnin vihdoin seisovan varmassa vankeudessa koivuun sidottuna ja siinä puhaltavan sieraimistaan vihaisia verensekaisia henkäyksiä.

Vähitellen kokoontui laivasillalle muitakin karjankuljettajia sekä joku matkustaja, jolla ei ollut tilaisuutta valita ilmaansa. Tuli autolla rouva ja herra ja tuli maalaisrattailla kalpea nuori tyttö ja vanhempi mies, nähtävästi hänen isänsä. Lehmät ammuivat kukin haaraltaan, ihmiset kävelivät edestakaisin tuulessa, koettaen lämmitellä liikkumalla ja tähyillen ulapalle, missä vaahtopäät laineet ajoivat toisiaan takaa. Tähän pieneen lahdenpohjukkaan eivät laineet tulleetkaan koko voimallaan, niiden raivo oli murtunut saariin ja niemekkeihin ennenkuin ne ehtivät tänne. Mutta puiden liikkeestä, pilvien lennosta ja vihlovasta vingunnasta ilmassa tuntui kyllä tännekin, että oli myrsky. Pitkin päivää oli aurinko yrittänyt tunkea esiin, mutta onnistumatta. Sensijaan oli tuontuostakin tullut lyhyt ja raju sadekuuro.

Kun ihmiset aikansa olivat polkeneet laivasiltaa, alkoivat he vähitellen tuntea jonkinlaista yhteenkuuluvaisuutta ja ryhmittyivät puhelemaan. Ensin he puhelivat myrskystä. Ei taas tänä kesänä ollut tällaista ollut. Tuolla kylässä se oli nostanut olkikaton ilmaan ja vienyt sen pellolle kuin lastun. Puitakin se oli kaatanut. Kyllä nyt jäi järveltä pois, jonka vain ei ollut pakko mennä.

Maalaisisäntä läksi saattamaan tytärtään sairashuoneelle. Sydäntauti oli tyttöön tullut, tai hermotauti, miksi sitä oikein tahtoi kutsua. Hän ei jaksanut katsella kärsimystä. Sellainen on hyvin vaarallista. Samanlainen oli hänen äitivainajansa ollut. Hän oli esimerkiksi aina lähtenyt pois kotoa, kun elukoita piti teurastettaman. Kun kotonakin tuotiin liharuoka pöytään, kalpeni hän usein ja meni toiseen huoneeseen. Ja suurissa kutsuissa, sellaisissa kuin häissä ja hautajaisissa, hän kärsi ajatellessaan niitä ihmisen mykkiä ystäviä, joiden oli pitänyt heittää henkensä ja joiden jäännösten ääressä ihmiset pitivät iloa. Joskus kun juhlassa oli »päästy paistiin» ja alettiin pitää puhetta, oli hän sen näköinen kuin jos hän olisi kärsinyt kaikki teuraseläimen tuskat. Hän ei käsittänyt ihmisten tuntoa. Kuinka saattoivat he niin tehdä? Se oli hänessä sairautta. Mutta ei se parantunut siitä, että häneltä kysyi, minne eläimet olisivat joutuneet, jollei niitä olisi vähennetty, ja mistä ihmiset olisivat eläneet. Hän kärsi yksinään ja huokaili: koska sinä tulet, eläinten Messias? Ja kuolintaudissaan maaten kuuli hän kaiken aikaa joitakin hätähuutoja, joista eivät muut tietäneet mitään. Ne tulivat syvyyksistä, sanoi hän ja vaativat sovitusta. Mies raukka oli levoton tyttärestään, kun oli sattunut tällainen myrsky ja vielä oli noita lehmiäkin matkassa. Hän puheli tästä ikäänkuin turvaa hakien eräälle vieraalle rouvalle. Se oli ystävällinen ihminen ja kuunteli osaaottavasti.

Lehmänkuljettajat haarallaan keskustelivat siitä, miten matka oli mennyt ja mikä hinta heidän elukoistaan oli maksettu. Sonnin tuojat olivat liittäytyneet yhteen kapteenin tuttavien kanssa ja Kalle näki kateudella, että matkalaukut avattiin makasiinin takana ja miehet ottivat hyvät ryypyt. Hyvää olisi hänellekin tehnyt, ei ollut helppo asia sellaisen vanhan lehmän kuljettaminen, väsyi se. Eivät vain antaneet hänelle eikä kehdannut mennä pyytämään.

Koivusen Loviisa oli kaiken aikaa pysytellyt mäennyppylän alla aidan luona Helunansa kanssa. Hän oli kyllä ottanut esiin eväänsä, mutta pääasiassa hän syötti lehmää, antaen sille leipää ja nyhtäen heinää. Tuontuostakin hän pysähtyi lehmän ääreen, silitti sen selkää, taputti kaulaa ja pyyhki kyyneliään. Yhtäkkiä jätti hän lehmän ja ilmestyi keskelle laivasiltaa. Siinä hän hetken katseli ympärilleen ja meni sitten isän ja tyttären luokse.

— Antakaa anteeksi, että kysyn, mutta mahtaisitteko tietää, tuleeko se laivassa se karjanostaja Ronkainen, vai jokohan tuo olisi täällä. Minä vain sitä, etten annakaan lehmääni, vaan rahat annan takaisin. Täällä ne ovat povellani. Ei sitä kukaan säälinen ihminen pane elikkoansa tuollaiseen ilmaan. Se houkutteli minut antamaan Helunan ja nosti nostamistaan hintaa. Mutta minä olen sen pienestä kasvattanut enkä anna sitä. Että mahtaako olla täällä se Ronkainen vai tuleeko tuo laivassa?

Isä ja tytär eivät tietäneet mitään karjanostajasta. Tytär otti kuitenkin Loviisan asian kovin sydämelleen ja sanoi, että mitäs muuta kuin vie lehmän kotiin ja lähettää rahat Ronkaiselle.

Loviisa ei tietänyt osotetta.

Tyttö kävi poskiltaan heleän punaiseksi ja selitti kiihkeästi, että lehmä on vietävä kotiin. Kyllä ostaja rahansa perii, ei tarvitse pelätä, ettei hän sitä tee.

Kalle sekaantui nyt keskusteluun ja sanoi, että siitä voi tulla vaikkapa linnaa, jollei luovuta tavaraa, kun on ottanut vastaan hinnan. Linnaa siitä tulee. Loviisa alkoi hätääntyä ja unohti tykkänään ujoutensa. Ennenkuin hän tiesikään, seisoi hän sonninkuljettajien ja kapteenin tuttavien edessä, esittäen asiaansa. He hänet pelottivat pahanpäiväisesti.

— Vai että takaisin, sanoi yksi miehistä. — Karjanostaja on sitoutunut toimittamaan Ruotsiin niin ja niin monta kiloa lihaa. Mutta me viedäänkin kaikki takaisin karja, josta olemme ottaneet hinnan. Perhanan koreaa peliä kyllä. Ymmärtää sen toki hullukin, että siitä tulee rangaistus.

— Siellä Ruotsissa ovatkin ne kuninkaalliset rangaistukset toista kuin täällä.

— Ja siitäkin on rangaistus, jos panee mukaan toisen raavaan kuin sen, minkä alunpitäen on myynyt. Vaikka paremmankin panisi, niin siitä on kovat pykälät.

— Mutta jos sen itsensä tapaa, ostajan, yritti vaimo raukka vielä puolustautua, — ja sen kanssa sopii ja antaa rahat pois. Ne ovat minulla täällä mukana. Ihkasen samat setelit. Että minä ne otinkaan, minä onneton ihminen. Juudas Iskariotin teko se oli. Herra hyvästi minua auttakoonkin.

Hän juoksi nyt lehmänsä ja laivasillan väliä ja puhui joka ihmiselle onnettomuuttaan.

Nuori tyttö, joka oli matkalla sairaalaan, kuunteli häntä kasvoilla kärsivä ilme ja ainoastaan isän rukoukset estivät häntä ryhtymästä enempää auttamaan vaimoa. Joka tapauksessa alkoi hänen ja kärsivien eläinten välillä jo syntyä outo yhteenkuuluvaisuus. Isä näki sen ja alkoi miettiä, eikö olisi parasta kääntyä takaisin. Häntä pelotti, ettei vain tapahtuisi jotakin. Mutta huonekin oli jo vapaana kaupungin sairaalassa ja lääkäri oli käskenyt tulla niin pian kuin suinkin…

Laiva viipyi. Ihmiset kävivät kalpeiksi vilusta ja retkeilivät niin kauas kuin uskalsivat laiturista. Kyllä olikin kolkko päivä, olisi luullut jo syksyn tulleen, niin läpitunkeva oli sää. Isä ja tytär olivat asettuneet makasiinin seinävierelle. Isä riisui päällystakkinsa ja tahtoi levittää sen tyttären hartioille. Sitä ei tytär olisi sallinut ja siinä he kiistelivät.

— Olisittekos hyvät, pyyteli Loviisa, läheten heitä kulman takaa, — ja katsoisitte tuota minun lehmääni. Kävisin vielä tuolla kievarissa kysymässä karjanostajaa. Ei se siitä minnekään, mutta jos kuitenkin sattuisi jotakin.

Nuori tyttö nousi paikalla ylös ja seurasi Loviisan mukana lehmän luo. Tuuli kiersi hameet jalkoja vasten, niin että oli vaikea päästä eteenpäin. Heluna ymmärsi heti vieraan tytön ystäväkseen ja antoi silitellä päätään. Sillä oli kauniit, kaarevat sarvet, siro pieni pää ja se loi tyttöön kostean, lempeän silmäyksen. Isä tuli noutamaan tytärtä pois tuulesta, mutta tytär seisoi uskollisesti Helunan luona, kunnes sen omistajatar tuli. Heluna oli jo hänen ystävänsä.

— Ei kuulu olevan täällä, puheli Loviisa hätääntyneenä tullessaan takaisin. — Eikä kuulu tulevankaan. Kyllä tämä nyt minulta menee tämä Heluna. Eikä sitten ole yhtään rauhan päivää.

— Mitäs muuta kuin viette kotiin ja mies kyllä perii rahansa, kiihtyi tyttö entiseen tapaansa.

— Niin mutta jos ne ovat niin kovat ne kuninkaalliset rangaistukset. Oi voi mikä pitikään tulla!

Vaimo raukka kulki toivottomana ihmisen luota ihmisen luo, ja riensi sitten taas silittämään ainoaa ystäväänsä, joka mitään aavistamatta haukkaili nurmea uudesta paikasta piennarta. Muut lehmät tuntuivat paremmin aavistavan, mikä niitä odotti. Ne seisoivat päät painuksissa syömättä. Sonni puskeskeli toisella sarvellaan puunkylkeä. Pilvistä repeytyi siekaleita ja ne lentelivät tuulen viskeleminä. Taivaanrantaan ilmestyvä kelmeän samea rusko tiesi vihdoin kertoa, että aurinko läheni laskuaan. Metsästä kuului kumea kohina, kun tuuli meni läpi täysien lehtien. Yhtäkkiä sanottiin: laiva tulee.

Ja silloin syntyi kaikkiin uusi vireys. Karjankuljettajat kiirehtivät eläintensä luo ja ihmiset kantoivat tavaransa lähemmäs vettä. Loviisa yksin seisoi yhä etempänä lehmänsä luona, voimatta päättää mitä tehdä. Laiva taisteli tuulta vastaan, huojuen ja kallistellen. Se oli vanha, pieni alus eikä siinä oikeastaan enää kulkenutkaan matkustajia paitsi näin hätätilassa, kun eivät muiden laivojen kulkuvuorot sopineet. Sillä oli viime vuosina kuljetettu paljon karjaa. Se huusi käheästi ja alkoi yhtäkkiä, odottamattoman tuulenkäänteen takia, nopeasti lähetä rantaa. Silloin tuli Loviisa juoksujalkaa laiturille. Tuuli liimasi ohuen pumpulihameen ruumista myöten ja hänen puheensa oli kuin jotakin korinaa.

— Saisinkos minä kysyä, onko täällä karjanostaja, se ylösostaja, se Ronkainen… Kun minä… Tässä olisi sille rahat takaisin, nämä ovat vielä ne samat setelit… Herra Jumala meitä auttakoon!

Hän puhui henkensä hädässä. Mutta siinä oli sellaista kiirettä eikä kukaan vastannut. Laivamiehet läiskäyttivät sillan kiinni rantaan. Laivasta tulvehti vastaan koneöljyn, tupakan ja vielä jonkin muun iljettävä katku. Kangaskatoksen alta, joka lepatti tuulessa, tuli näkyviin punaiset miehen kasvot ja ääni, joka oli kuin torvi, huusi:

— Tänne, tänne vain karja! Kyllä ne tästä pääsevät.

Loviisa ymmärsi nyt, että tämä oli se mies, jolle hänellä oli asiaa. Hän työntyi koko tarmollaan ohi kaikkien tungeskelevien ihmisten, oli kompastumaisillaan ensin kynnykseen ja sitten limaiseen permantoon ja seisoi viimein katkun ja hiljaisen mylvinän täyttämässä ilmassa jättiläiskokoisen miehen edessä, joka oli puettu nahkatakkiin ja pieneen lippalakkiin. Se mitä hän näki ympärillään, oli viemäisillään häneltä äänen. Hän näki koko pienen etukannen täynnä karjaa. Kaikki olivat pitkänään, kaulat hirttäytyneen asennossa, ja kaikki alkoivat yhtäkkiä, laivan joutuessa tyyneen, koettaa päästä jaloilleen. Lattia oli kuitenkin niin paksunaan niljaista likaa, että ne luisuivat raskaasti takaisin, putoelivat toistensa päälle, polkivat toisiaan, puskivat viimeisillä voimillaan ja päästivät outoja huutoja. Kun lehmät vihdoin pääsivät pystyyn, seisoivat ne kylki kyljessä. Siinä ei ollut tilaa kääntyä. Loviisa oli käsittänyt, että hänenkin Helunansa oli määrä joutua tänne, ja hän toimitti kuivin kurkuin, hiki valuen alas kasvoja, asiaansa nahkapukuiselle miehelle, kaiken aikaa tyrkyttäen hänelle setelipinkkaa.

Vihdoin viimein käsitti karjanhoitaja, mistä oli kysymys, työnsi hänet kovakouraisesti tieltään ja käski nopeasti tuoda lehmän. Laiva oli myöhästynyt, täytyi pitää kiirettä. Silloin juoksi Loviisa tykkivin ohimoin lehmänsä luo, irroitti köyden puusta ja päätti, että hän lähtee kotiin, hän vie Helunan kotiin, tuli mitä tuli. Hän ei anna sitä siihen kurjuuteen, niistä ei yksikään ole hengissä huomisaamuna. Mutta silloin otti iso nahkapukuinen mies köyden hänen käsistään, läiskäytteli lehmää ruoskalla ja lähti viemään sitä. Ja valkoinen eläin eteni peloissaan vastarintaa tekemättä kohti puhkuvaa ja savuavaa laivaa, iso mies antoi sille töytäyksen ja pian hukkuivat sen huudot siihen mölinään, joka nyt täytti laivan.

Loviisa seisoi sillä paikalla, missä Heluna oli häneltä riistetty, painoi käsiä sydänalaansa vasten ja kuunteli karjan ammuntaa. Hätähuutoa se oli. Ja se kaikui haikeana ja toivottomana, kunnes hukkui veden kohinaan.

Laiva lähti liikkeelle.

Yhtäkkiä sai maalaisvaimo sen voiman ja tarmon, että pääsi kävelemään.
Hän tuli laivasillalle ja näki onneksi nuoren tytön kaiteen luona.

— Neiti, armahtakaa minua, minun lehmäni on tuolla mukana, se oli minun ystäväni ja minä möin sen rahasta. Koettakaa löytää lehmänostaja, minä annan rahat. Jumala palkitsee teidät…

— Minä teen mitä voin! huusi nuori tyttö läpi myrskyn.

Ja sanat olivat sydänmaan Loviisalle kuin laudan pätkä hukkuvalle. Pieni toivon kipinä oli syttynyt vaimo-raukan rintaan. Laiva kulki jo kaukana ulapalla.

Aluksi ponnistivat uudet tulokkaat vastaan siinä uudessa yhteiskunnassa, mihin ne olivat sullotut. Ei olisi uskonut siihen enää mahtuvan, mutta tyhjä tila rivin päässä osoitti, että joltakin sillalta vielä odotettiin karjaa. Kun punakka nahkatakkinen mies lähestyi eläimiä, yrittivät ne pakoon ja puhalsivat sieraimistaan pitkiä, hätääntyneitä henkäyksiä. Pian oli hän ne taltuttanut, sitoen nuorat sekä kaulaan että sarviin, niin ettei eläin voinut liikkua. Suuri sonni joka yhä osoitti vaarallista halua puskea, seisoi niin, että sen heltiämättä täytyi tuijottaa siihen pylvääseen, mihin se oli sidottu. Katsottuaan, että kaikki eläimet olivat varmasti kiinni, läksi karjanhoitaja menemään. Yhtäkkiä pidätti hänet laiha tytönkäsi. Hänen edessään ovella seisoi nuori neiti, kalpeana ja vaivoin saaden ääntään kuulumaan:

— Ettehän vain jätä yöksi näitä eläimiä yksin.

Suuri, punatukkainen mies mittasi häntä silmillään kantapäästä kiireeseen asti.

— Mitä… mitä se teihin kuuluu, sanoi hän ja yritti mennä ohitse.

Mutta tyttö asettui säikähtämättä juuri ovenavaukseen. Hän ikäänkuin kasvoi.

— Te ette saa jättää niitä yksin. Niiden kärsimykset ovat muutenkin liian suuret.

— Ja mitä perhanaa se teihin kuuluu. Pois tieltä!

— Se kuuluu. Kyllä minä tiedän. Minä en tahdo nähdä sitä toista kertaa.
Teidän täytyy puhdistaa… auttaa… hoitaa… antaa vettä.

— Soh, soh, soh, menkää maata älkääkä siinä kotkottako…

— Minä menen. Mutta tehkää velvollisuutenne. Lieventäkää hirveää kärsimystä. Jahka tullaan tuonne selälle… kyllä minä tiedän.

— Neiti taitaakin olla vailla seuraa. Kyllä tämä minun karjani on lujasti kiinni, ei tarvitse pelätä, että se lähtee karkuun. Minä ennätänkin hyvästi pitämään seuraa. Vaikkapa koko yöksi.

Tytön isä oli tullut ja vei pois lapsensa. Suuri mies meni nauraen ohitse ja kuuli hänen pyytelevän tytärtä hyttiin. Hänen oli onnistunut saada toinen paikka ainoassa ylähytissä, mikä laivalla oli matkustajia varten. Täällä oli hyvä rouva, joka suostui ottamaan hänet sinne mukaansa.

Tyttö vastusti itsepintaisesti. Hän ei tahtonut nukkua, hän tahtoi seurata onnettomien eläinten kohtaloja. Hän vaatii hoitajan tänne, hän menee kapteenin puheille… Vaivoin sai isä hänet mukaansa. Hän viihdytteli häntä lempeästi kuin nainen, istuen hänen vieressään tuulensuojassa yläkannella.

— Aino, sinähän olet ainoani. Koeta, lapseni, ajatella mitä minusta tulee, jollet sinä hoida itseäsi. Kuka kulkee Niemelän hyvänä henkenä navetassa ja tallissa ja sairaitten luona pitkin talon aluskuntaa? Kuka kaataa isälle kahvin aamulla? Kuka ottaa käsiinsä Niemelän, kun isä ei jaksa? Sinun täytyy tulla terveeksi.

— Oi, isä, minä olen niin väsynyt ja onneton.

— Mutta sinä menet nyt lepäämään ja palaat terveenä.

— Isä, kärsimys ei lopu, ei vaikka minä itkisin silmäni kuiviin.

— Ei lopukaan, lapseni. Mutta sinä voit sitä paljon lieventää.

— Mitä voin nytkään noille eläimille? Niiden on jano — mies ei viitsi nähdä sitä vaivaa, että edes juottaisi. Voinko minä sitä tehdä? Ne ovat likaiset — hän ei auta niitä. Pitkin kylkiä tihkuu verta, niin ovat nuorat repineet — oih, en saata siitä puhua! Se valkoinen lehmä, jonka se vaimo olisi tahtonut viedä takaisin, se loi minuun katseen — isä, siinä katseessa huusi koko eläinkunnan hätä! Minusta tuntuu, että tulen hulluksi. Noin ne tulevat huutamaan koko yön, noin, noin.

Isä lupasi valvoa eläinten luona, juottaa niitä ja huojentaa niiden kärsimystä. Hän rukoili lastaan tulemaan järkiinsä. Tytär läksi vihdoin nukkumaan. Hyvä rouva, joka oli luovuttanut hänelle miehensä paikan ylhäällä, nukkui jo sikeästi, kuulematta tuulen vinguntaa enempää kuin eläintenkään huutoja tai koneen käyntiä.

Häntä onnellista ihmistä, ei mitään hän huomannut kärsimyksestä ympärillään. Ja noin, noin nukkuivat useimmat ihmiset.

Nuori neiti sytytti tulta, otti hatun päästään, ajatteli äitiään ja isäänsä ja kapusi ylös sijalleen. Täällähän olikin hyvä. Täällähän olikin punaisten verhojen takana ikkuna. Siitä hän näki koko etukannen. Hän sammutti sähkön, veti uutimen syrjään ja katseli eteensä. Eläinten kaulat nytkähtelivät, kun ne epätoivoisesti koettivat saada uutta asentoa väsyneelle päälleen. Takaruumiit läiskyivät vastatusten laivan heilahdellessa, jahka tullaankin suurelle selälle, sitten, sitten… Hänen hyvä isänsä, eikö hän tullutkin suuren miehen seurassa ja heillä oli kummallakin vesiämpäri! Hyvä, hyvä oli hänen isänsä — olisikin ollut sellaisia ihmisiä! Tytär vetäytyi nopeasti pois ikkunasta, ettei isä näkisi häntä, ja paneutui pitkälleen. Hän kuuli, että he puhelivat, isä hiljaa ja suuri mies kovasti. He alkoivat puhdistaa kantta. Hänen hyvä, hyvä isänsä! Kone kävi jyskyttäen, tuuli vinkui, eläinten huuto tuntui rauhallisemmalta. Ehkä meneekin tämä yö onnellisemmin kuin hän oli uskaltanut uskoa. Oi Jumala, armahda ihmisiäsi ja eläimiäsi.

Yhtäkkiä hänet paiskattiin seinää vasten ja hän kuuli, että astioita meni rikki jossakin sekä että koko takakannen teuraskarja raskaan lastin tavoin luisui asemiltaan ja päästi huudon. Hän ei uskaltanut katsoa, hän tiesi, että ne makaavat touveilla kiinni seinässä eikä hän voi niitä auttaa. Touvit syöpyvät lihaan ja veri vuotaa — eikä hän voi auttaa! Noin ne huutavat. Eikä hänen sydämensä kykene auttamaan, vaikka se pakahtuu. Hän on pieni, yksinäinen ihmisolento miljoonia vastaan. Missä viivyt sinä, eläinten Messias?

Hänen eteensä valahti ikäänkuin heijastus jostain valosta. Joku seisoi hänen edessään. Selvästi. Hän alkoi hiljaa puhutella vierasta.

Äiti… sinäkö siellä olet? Mitä sinä sanot? Oletko tullut minua hakemaan? Minä kuulen samat äänet kuin sinäkin. Ne ovat hätähuudot syvyydestä. Aivan selvästi. Sinä kuolit sentähden, ettet jaksanut nähdä kärsimystä etkä voinut auttaa. Minä lupasin sinulle koettaa. Olen syyllinen sinun edessäsi, sillä mitään en ole voinut tehdä… Äiti, minä kyllä kuulen kaikki. Mutta herätä muut tässä laivassa. Ne nukkuvat kaikki, minä vain kuulen. Herätä ihmiset ympäri maailman, he nukkuvat, ne eivät kuule ääniä syvyydestä. He eivät näe, että eläinten sielu on kuin lapsen sielu, lähempänä Jumalaa kuin niiden ihmisten, jotka sanovat itseään täysikasvuisiksi… Minä kuulen… Herätkää… avatkaa silmänne… Avatkaa tuntonne… Jumalan syvyyksistä kuuluu huuto. Kerran on myöhäistä… kerran on tuomiopäivä. Oi meitä tuomiopäivänä…!

Kuinka meri käy ja aallot pauhaa! Syyllistäkö se kysyy? Uhriako se tahtoo? Kuka on valmis? Äiti, sanotko, että minä?

Sanot. Minä tulen.

Nuori neiti havahtui unenhorroksesta siihen, että hän oli putoamaisillaan. Oli nähtävästi päästy selälle. Joitakin astioita meni taasen jossain rikki. Hän veti uudinta ikkunan edestä. Oli pimeää kuin syksyllä. Vain vaahto erottautui aalloilla, lentäen läiskinä yltympäri. Eläinten huudot olivat vaienneet, saattoi ainoastaan erottaa miten laivan vyöryessä niiden jalat luisuivat ja raskaat ruumiit vyöryivät puolelta toiselle veden käynnin mukaan. Eläimet pysyivät päästä ja kaulasta kiinni. Kaula venyi ja kesti, kieli oikeni suusta. Menikö jokin jalka poikki? Nyt pääsi joltakin ääni, mutta se ei enää ollut elävän olennon huuto, vaan luomakunnan hätä oli saanut äänen.

Viimeinen tuomio.

Nuori neiti luisui alas permannolle, hapuili käsillä ympärilleen ja löysi oven. Häntä vilutti ja pelotti. Hänen mieleensä johtui sydänmaan köyhä vaimo, joka hänen haltuunsa oli uskonut ainoan eläimensä. Se oli sallinut hänen silittää kylkeään ja katsonut häneen uskollisilla silmillään. Tuolla se makaa, jos hän menee ulos, niin sen silmät kääntyvät häntä kohden. Kaikkien noiden uhrien silmät kääntyvät häntä, ihmistä, kohden. Ihminen — pyöveli! Hän ei voi nähdä noita silmiä. Eivät ne syytä, eivät ne ole katkeria, ainoastaan avuttomia ne ovat, pohjattoman avuttomia. Pakoon heikkojen ja sorrettujen silmiä. Missä olisi se pimeys, joka varjelisi ihmisen eläimen silmäykseltä?

Tuolla se on, veden pohjalla! Ja äitikin ilmestyi unessa ja kutsui.

Täällä nukkuu ihmisiä. Kaikki ovat unessa. He eivät uskalla katsella, nyt hän sen tietää, he eivät kestä eläimen silmäyksiä, he eivät kestä eläimen huutoja, he ovat liian syylliset.

Syvyyteen, siellä on syyllisten paikka! Siellä on myöskin niiden paikka, jotka eivät jaksaneet auttaa, vaikka näkivät kärsimyksen.

Nuori neiti seisoo kannella. Sairas hän on. Jos löytäisi isän — missä hän nukkunee.

Tuo on maata, tuo joka on noin tummaa, siellä on kyliä ja kaupunkeja. Tuo on vettä, tuo joka kuohuu, tuo on taivasta, tuo joka lentää. Kaikki on harmaata. Taas ne huutavat, taas ne kääntyvät kyljeltä kyljelle. Kaula vuotaa verta, mutta se ei katkea. Ne teurastetaan kuitenkin, ajattelevat ihmiset. Kärsiä, kärsiä…

— Jumala, armahda minua, sano mitä minä teen! Jos sinä sanot minulle, miten minä voin auttaa heikointa, niin minä panen siihen koko elämäni. Muuten, Jumala, en minä jaksa.

Taas. Ja taas.

Äiti, minä tulen…

* * * * *

Oli jo valkoinen päivä, kun lähestyttiin uutta siltaa. Kuljettiin saarten suojassa ja eläimet etukannella olivat päässeet pystyyn. Takkuisina ja likaisina ne päätä kääntämättä tuijottivat eteensä. Nuorat niskassa olivat veriset. Tuolla oli valkoinen lehmä pitkällään. Se ei pysynyt pystyssä. Siltä oli taittunut jalka. Täytyy lopettaa, jahka tästä ehtii.

Ihmisetkin olivat nousseet ja tuijottivat viluisina maata kohti. Isä kierteli ovea, jonka taakse hän yöllä oli saattanut tyttärensä ja ihmetteli tämän nukkumista. Se oli aivan harvinaista, että hänen Ainonsa näin nukkui. Ja kylläpä riitti rouvallakin unta. Vihdoin viimein astui rouva ovesta.

— Joko se minun tyttäreni sieltä nousee?

— Teidän tyttärenne — ei hän ole täällä.

— Missä hän sitten olisi? Ei hän täälläkään ole.

— Katsokaa itse, täällä on aivan tyhjää.

Oli kuin sininen aalto olisi valahtanut yli isän kasvojen.

Alettiin etsiä. Isä etsi. Koko laivaväki etsi. Ranta läheni lähenemistään. Juostiin, huudettiin, kyseltiin. Etsittiin mahdolliset ja mahdottomat paikat.

Isä ei enää etsinyt. Hän seisoi ja tuijotti yli laivan syrjän. Rouva tuli kalpeana ja tarttui hänen käsivarteensa. Hän ei sanonut mitään, mutta hänen silmänsä olivat säikähdyksissä.

Isä huojutti päätään ja pusersi ristitettyjä käsiään. Hänen huulensa hapuilivat kuin rukousta, mutta ei sanaa hän lausunut. Koko matkustajajoukko kiersi hänen ympärillään. Lohdutuksen sanoja oli vaikea löytää: asia näytti selvältä. Laiva oli jo laiturissa ja kannet alkoivat tyhjentyä: kadonneen isä yhä viipyi kokassa, tuijottaen veteen. Kun ystävällinen rouva, jonka kanssa Aino oli viettänyt viimeiset tuntinsa, lähestyi, sai harmaahapsinen maalainen vihdoin auki suunsa ja lausui:

— Hän ei ole kestänyt kärsimystä. Hän on kuullut hätähuudot syvyydestä.

KYLVÖT JA NIITOT

Tarina vainojen ajoilta

Katariina Räikän ja hänen äitinsä välit eivät olleet hyvät. Syy ei ollut äidin.

Katariinaa oli varoitettu. Vanha Johanna, joka oli kantanut häntä käsivarsillaan, sanoi, että Jumalan enkelit lakkaavat pitämästä vartiota hänen vuoteensa ääressä ja näyttämästä hänelle hyviä unia. Vaikka ihminen tuli suureksi, niin yhtäkaikki hän tarvitsi Jumalan enkeleitä ja hyviä unia.

Katariina taputti vanhusta olalle ja vihelsi luokseen metsästyskoiransa. Vanha Johanna oli tullut uudelleen lapseksi.

Itse rovasti poikkesi pihaan, kun Katariina siellä temmelsi koiriensa kanssa, ja seisoi hetkisen hymyillen rippilapselleen. Mutta sitten hän kävi vakavaksi ja kysyi, eikö olisi aika jättää tällaiset leikit. Lisäksi hän muistutti, ettei synti neljättä käskyä vastaan jäisi rankaisematta. Koko pitäjä tiesi, miten ynseästi ja kylmäkiskoisesti Katariina kohteli äitiään. Jumalan pitkämielisyys loppuisi.

Katariina viskeli vaaleita palmikkojaan ja nauroi. Ja rovasti kuuli, loitotessaan talosta, että peli alkoi uudelleen. Jopa kuului pyssynpaukettakin. Katariina neiti ampui sekä kuolleisiin että eläviin maalitauluihin. Ylenannetun pojan henki asui siinä tytössä. Äiti raukka, sellainen hyvä ja jumalaapelkääväinen äiti.

Talvi-illoin, kun Katariina oli tullut tallista ja aterioitsi äitinsä kanssa kahden, saattoi syntyä pieni tuttavallinen keskustelu varsoista, jotka kasvoivat niin hyvin, tai ketunpyydyksistä talon lähettyvillä, joihin tyttö pelkäsi koirien menevän. Mutta sitä hellyyttä, jota ei äiti illoinkaan lakannut odottamasta, ei tullut. Katariina herätti koirat, jotka nukkuivat uuninnurkissa ja tuhlaili hyväilyjänsä niille. Ja hän huusi nauraen hyvää yötä äidilleen, koskettamatta edes hänen kättään ja karkasi vallattomana huoneeseensa, missä pyssyt kiilsivät seinillä ja saappaat olivat huiskinhaiskin kuin pahankurisimman junkkarin huoneessa. Katariina ei milloinkaan ollut tuntenut isän käden ojennusta. Äidillä oli ollut liian hempeä käsi. Isä oli kuollut heiltä liian varhain.

Jonkin kerran, hyvin harvoin, kävi hellyydenkaipuu äidille ylivoimaiseksi. Silloin hän purskahti itkuun ja ryösti itselleen ainoan lapsensa käden, painellen sitä suutaan vasten. Katariina tuli jääkylmäksi ja riuhtaisi itsensä irti. Äiti lausui silloin katkeria sanoja siitä että koirille riitti hellyyttä — ei hänelle. Mutta kyllä Katariina vielä saisi kokea, mitä se merkitsi, jahka hänellä itsellään olisi lapsia! Äiti jäi itkemään loukatun ja haavoittuneen mielensä kyllyydestä. Mutta tyttärellä ei ollut yhtään kyyneltä. Huoneensa ikkunasta tuijottaen pimeään hän suuttuneena mietti, mitä hänestä tahdottiin, mistä häntä soimattiin.

Häidensä kynnyksellä sai Katariina vielä varoituksen. Silloin nukkuivat jo morsius-immet luhdeissa ja vanhempi väki kokosi voimia huomispäivän juhlaa varten huoneissa sekä alasalin että yläsalin takana. Koko päivä oli kulunut iloisessa valmistuksessa. Vanha Johanna oli koristanut saunan, ja laulaen olivat tytöt sieltä saattaneet morsiamen hänen huoneeseensa, jonka seinillä pyssyt olivat ruostuneet, senjälkeen kun lempeä Lauri ritari oli kesyttänyt Katariina Räikän mielen.

Lauri oli suuri sotaherra — mitenkä Katariina muuten olisikaan hänet ottanut! Mutta nyt oli rauha maassa ja häiden aika ja huomenna saapuisi ritari saattoineen taloon. Kaksi kuusta, pisimmät ja sorjimmat Katariina neidon metsästysmailta, seisoivat, rungot kuorittuina jo portin pielissä.

Juhannusajan rusotus oli mailla ja kevään linnut viettivät lyhyitä levonhetkiään ennen auringonnousua — silloin näki morsian unen.

Oli olevinaan talvi — vai kevätkö olisi ollut, vai syksy. Oli jää ja kaukainen metsänranta ja jossakin jokin saari ja jäätä ratsasti mies. Hevosen ja miehen varjo liukuivat oudon suurina jääpeilissä. Mies piteli sylissään jotakin, joka laahasi maata. Varjo kasvoi jääpeilissä. Se oli toinen ihminen. Se oli nainen. Sillä oli pitkät hiukset. Oliko se kuollut? Hevonen kiiti ja suuri varjo kiiti ja kasvoi. Ei kuulunut kavioiden kapsetta, ei kuulunut mitään. Suuri yksinäisyys oli ympärillä. Mutta nyt ei ratsastajaakaan enää ollut. Järvihän oli auki Mahdotonta olisi ollut ratsastaa siinä. Oliko kaikki ollut unta?

Morsian tapasi itsensä seisomasta lattialla, katse tähdättynä järvelle.
Koirat haukkuivat. Oliko hän huutanut? Hänen sydämensä löi kovasti.
Mitä oli tapahtunut?

Ei mitään. Vain pieni, outo uni oli tunkenut kiilansa hänen onneensa.
Mutta se meni pian.

Katariina Räikkä ja hänen ritarinsa viettivät onnellista elämää kaukana uudessa kodissaan seitsemän pitäjän takana.

Ja vuodet kuluivat.

Äiti istui yksin vanhassa kodissa, joka oli halpa ja matala sen rinnalla, missä tytär nyt oli valtiatar. Mutta vanhuksen elämään oli tullut iloa ja valoa, joka ikäänkuin korotti hänen kattoaan. Lapsenlapset tulivat sinne ja tuli lempeä Lauri ritari. Katariinakin oli kuin hymyilevä aamu, kun hän hoiteli pienokaisiaan. Oli se toki toista kuin silloin, jolloin hän tuhlaili hyväilyjään järjettömille luontokappaleille.

* * * * *

Olisi luullut laupeuden saavan kulkea oikeuden asemesta. Olisi luullut suuren tuomarin unohtaneen, että siellä kaukana valtateiden varsilla joskus erään äidin ja hänen tyttärensä välillä oli vallinnut outo suhde ilman toraa ja tappelua, mutta myöskin ilman lämpöä ja rauhaa.

Mutta suuri tuomari ei unohda mitään.

Eräänä aamuna saapui Lauri ritarin ylpeä rouva syntymäkotiinsa köyhällä hevosella ja köyhässä reessä. Ei ollut leiskuvia taljoja eikä ajajia petojen tai rosvojen varalta. Niinkuin kerjäläislapset lepäsivät ritarin perilliset reen liisteillä. Katariina rouva itse oli halpojen Mekkojen alle kätkenyt kalliisti päärmetyt pukimensa. Hänen kauneutensa oli kuin luonto ensimmäisen suuren hallayön jälkeen. Pakolaisena hän koputti äitinsä oveen.

Sota oli maassa.

* * * * *

Niin elivät siis äiti ja tytär taasen saman katon alla. Päivät kuluivat kuten kuluvat varhaisen syksyn sateiset päivät. Lapset toivat ilon pilkahdukset harmauteen. Heidän ilonsa loistossa hymyilivät molemmat äidit, se nuori, joka oli kuin punassaan hehkuva syys, ja se vanha, jonka hiuksissa oli härmää. He eivät nähneet aavetta, joka seisoi ja tuijotti heihin keskellä lasten leikkiä. He luulivat, että yksin suru Lauri ritarin menetyksestä ja maan vaiva valoivat myrkkyään heidän sydäntensä rauhaan. Sillä lailla kuitenkaan ei surra rakastettua miestä eikä menetettyä kotia. Siinä surussa ei ole myrkkyä.

Katariina rouva ei huomannut, miten kaikki tapahtui. Hänen silmänsä avautuivat eräänä iltana, kun koko onnettomuus jo oli tapahtunut.

Esivallan käsi oli aikoja sitten ulottunut tänne seitsemän pitäjänkin taakse ja seulonut tarkoituksiinsa kaiken kelpaavan miehisen voiman. Navettaan ja talliin jäi tuskin muuta kuin pääskysten pesät. Katariina rouva raatoi kuin halvin työläinen. Hänen lapsensa olivat vanhan äidin huostassa.

Eräänä iltana, kun Katariina oli lypsänyt lehmät ja ikävöiden lapsiaan tuli sisään, ei hän tavannut heitä heidän vuoteistaan. Kun hän eli alituisen pelon vallassa, että heillekin jotain tapahtuisi, säikähti hän ja riensi isoäidin huoneeseen. Siellä he kaikki olivat. Kaikki nukkuivat, vanhuskin.

Vanhus lepäsi keskellä ja lapset olivat hänen ympärillään kuin kananpoikaset emonsa turvissa. Hiipuvan hiilloksen valossa Katariina rouva näki tämän kaiken. Pieni Lauri oli kuin ilmetty isänsä. Äidin sydän paisui, kun hän ojensi käsivartensa häntä ottamaan.

Lapsi äännähti unissaan, tuskastui siitä, että häntä häirittiin, ja huusi täyttä kurkkua, kun äiti otti hänet syliinsä. Hän ei rauhoittunut ennenkuin mummon luona.

Kaikki lapset asettuivat vastakynteen, kun äiti heitä lähestyi. Kaikki tuskastuivat, kun hän houkutteli heitä pois, ja tarttuivat mummoon. Pienemmät itkivät, mutta vanhin, Katri, katsoi äitiinsä ynseästi eikä huolinut ruuasta, kun sitä tarjottiin hänelle.

Mikä lapsille oli tullut? Unissaanko he niskoittelivat? Katariina rouva tarttui heihin kovin käsin ja erotti heidät vanhuksen helmoista.

Vanhus sai kuulla kovia sanoja.

Mutta tällä kaikella ei Katariina rouva parantanut asiaansa. Hiljaisessa illassa, kun metsät huokasivat nukkuvan kylän ympärillä ja tuuli lakaisi kellastuneita vainioita, luki Katariina Räikkä lakia äidilleen ja tyttärelleen. Muut olivat pieniä eivätkä ymmärtäneet. Eivätkä hänen sanojaan ymmärtäneet isoäiti ja tyttärentytärkään. Selkeä Katariina rouva puhui sekavasti. Se vain kävi selville, että hän oli suuttunut vanhukselle.

Mutta vanhus oli opettanut lapset lukemaan ja hän oli kertonut heille kauniita satuja. Siten hän oli syöpynyt heidän sydämiinsä.

Katariina rouva tuijotti pimeään, ajatteli miestään, joka ehkä oli kuollut ja ajatteli lapsiaan, jotka olivat häneltä ryöstetyt. Kuka oli ryöstänyt lapset? Kuka muu kuin se, joka oli soimaavalla hellyydellä täyttänyt koko hänen lapsuutensa — hänen äitinsä!

Tunne, kirpeä kuin suolarae kiersi Katariina rouvan rinnassa. Hän tunsi, että vielä oli aikaa, vielä hän saattoi pelastaa lapset itselleen. Hänen täytyi erottaa heidät isoäidistä, toimittaa äiti pois tieltä, mutta miten?

Sota tuli hänen avukseen.

Eräänä iltana, kun hän vasta jäätynyttä maakamaraa pitkin kiskoi kotiin halkoja vuoden vanhalla varsalla, näki hän taivaan rannan olevan tulessa.

Vihollinen! ajatteli hän. Ja hänen selkeä päänsä järjesti kaikki siitä johtuvat seikat sillä nopeudella, minkä hengenvaara tuo myötänsä. Äkkiä selveni hänelle myöskin asia, joka oli tuottanut hänelle paljon päänvaivaa.

Nyt se on pakosta! ajatteli hän. Ja hän lausui ajatuksen ääneen ikäänkuin lyödäkseen sen lukkoon. Nyt se on pakosta! Hän käänsi kuormansa nurin, paiskautui liisteille ja sivalsi kitukasvuista hevosta selkään.

Kotiportilla tapasi hän nuoren pojan, jonka kummina hän tyttönä oli ollut. Tämä Pekka toimitti, että yksi vaimo oli tullut kirkonkylästä. Ja kirkko oli jo poltettu… Ja kylä jo palaa. Ja rovasti oli lähettänyt sanan, että pitää paeta saariin. Ja lukkarin olivat ruoskineet, kun hän tahtoi ottaa pois kirjoja.

Nyt se on pakosta! sanoi Katariina rouva itselleen hampaittensa välitse, kun hän astui sisään ovesta, ja hän oli päättäväisyydessään ikäänkuin kasvanut, niin että hänen päänsä tuntui tapailevan orsia.

Mummo, joka ennenkin oli ollut sodan jaloissa, oli jo ryhtynyt toimeen. Hän oli lasten kanssa koonnut säkkiin leipää, vaatteita ja työkaluja. Säkki seisoi oven edessä. Lapsetkin olivat valmiina. Mummo oli pukenut heidän ylleen kaikki riekaleet mitä talossa oli. Hänen omista pukimistaan saattoi nähdä, että hänkin aikoi mukaan. Katariina rouva kasvoi entistä korkeammaksi, kun hän sanoi:

— Luuletteko meidän kaikkien mahtuvan? Mikäs teidän on täällä kotonanne. Ei kukaan rupea tekemään pahaa vanhalle ihmiselle.

Vanhus päästi käsistään pussin, johon hän oli sullomassa nauriita. Hän ymmärsi, että tytär oli oikeassa, ja tämän ymmärtäessään hän äkkiä lyyhistyi, ikäänkuin vanhuus, siihen asti tuntematon, sillä hetkellä olisi taittanut hänet. Hän oli tottunut alistumaan ja alistui.

Mutta lapset eivät tahtoneet ymmärtää tätä. He tarrautuivat kiinni mummoon, eikä äiti saanut heidän itkuaan lakkaamaan.

Oli kiire. Aittojen solista loimotti tulipalojen kajastus. Katariina rouva juoksi edestakaisin pihapolkuja, varsa vapisi ja tempoi. Katri, suuri tyttö, riisui yhtäkkiä matkavaatteet yltään, meni pirttiin ja istuutui, pitäen kiinni tuolin laidoista.

Äiti rukoili hänen edessään, nimittäen häntä kaikilla rakkauden hyväilysanoilla. Hän uhkasi, hän löi. Keskellä vaaraa syntyi äidin ja tyttären välillä kilpajuoksu talon pihamaalla. Mutta kapeasta ranteesta kuljettaessaan mykistynyttä tytärtään, tuli äidille mieleen, että nyt tapahtui jotakin, jonka hän oli kutsunut esiin jollakin teolla kauan sitten. Hän ymmärsi myöskin, että vielä oli aikaa sovittaa jotakin. Vielä oli vanhus tuossa, vielä saattoi hänet ottaa mukaan ja lähteä yhdessä. Vanhus tunsi lisäksi tietkin Pakosaareen paremmin kuin hän Katariina rouva.

Jollei äiti sillä hetkellä olisi vetänyt esiin raamattua ja pyytänyt tytärtä viemään sen mukaan! Miksi hän sen tekikin? Pahemmin ei hän olisi voinut ärsyttää. Katariina rouva jähmettyi. Aivan kuten ennen lapsena, kun äiti oli kerjännyt häneltä hellyyttä. Vanhassa raamatussa oli muistoja vanhoilta ajoilta. Se torui samalla tavalla kuin äiti ennen. Katariinan päätös oli kypsä.

— Varsa ei jaksa, sanoi hän ja alkoi komentaa lapsia rekeen.

Siinä täytyi käyttää koko käsivoimansa. Nuori Katri ei hiiskunut, vaikka hänen ranteisiinsa koski, ikäänkuin ne olisivat katkenneet. Ja yhä ärsytti vanha vaimo tytärtään ojentamalla kirjaansa. Pitäköön itse, hän, Katariina ei sitä kaipaa! Ja vielä enemmän hän häntä ärsytti lempeydellään ja avuttomuudellaan. Katariina rouvan mieleen juolahti, niiden pienten kipunoiden tavalla, jotka tuulen mukana tulivat taloon palavasta kylästä, muistot elämän toisesta päästä. He olivat kerran Laurin kanssa ajaessaan jäällä heittäneet koiran susille. Se oli ollut pakosta.

— Pitäkää te vain, sanoi hän äidilleen. — Tulette perässä. Tai kukaties me tulemme takaisin.

Vanhus pisti silloin kirjan kuormaan. Häneltä meni niin pitkä aika sijoittaakseen sen varmasti, ettei hän ehtinyt ojentaa tyttärelleen kättä jäähyväisiksi. Pelästyen pyssynpauketta kylältä läksi varsa liikkeelle ja kuorma solui aitan ja tuparakennuksen solasta pellolle.

Se kulki vaivalloisesti. Katariina rouva astui rinnalla, pidellen kiinni reestä ojien kohdalla. Oli kuin hän olisi kuljettanut vinkuvaa porsaslaumaa. Hän ei enää kieltänyt lapsia itkemästä. Hän ei katsonut taakseen.

Metsän laidassa tähystelivät kyläläiset kuinka heidän kotinsa liekkeinä nousivat ilmaan. He lähestyivät Katariina rouvaa, ja kysyivät häneltä jotakin neuvoa. Hän kävi varsaa kiinni suitsista eikä vastannut. Jossakin ulvoi koira.

Heinäsuovalla, metsäniityn laidassa he pysähtyivät.

Katariina rouva tunsi tienoon, hän oli itse ollut täällä panemassa heiniä korjuuseen. Ei kuulunut enää ääniä kylältä. Tähdet olivat pakolaisten pään päällä. Saattoi hiukan hengähtää ja antaa lapsille ruokaa. Eväspussi oli siinä isoäidin käsien jäljeltä. Hevonenkin oli nääntynyt.

Katri ei ottanut leipää. Hän heitti jumalanviljan kauas luotaan ja värjötti paikallaan yhä yltyvässä pakkasessa. Hän ei ottanut vastaan äidin lämmittävää hyväilyä. Kypsän päätöksen itsepintaisuudella kärsi lapsi nälkää ja vilua. Äiti sai arvata mitä tämä merkitsi.

Istuen poikiensa rinnalla heinissä äiti vihdoin ymmärsi mitä oli tapahtunut.

— Ota lapseni leipää, pyysi hän ja hän puhui lyhyesti senvuoksi, että hänen hätänsä oli niin suuri. — Kun äiti on saanut teidät saareen, niin äiti noutaa muorin.

Äiti seisoi hänen edessään kuin kerjäläinen.

— Minä en tahdo saareen, sanoi pieni Katri.

— Vihollinen on kylässä, kuulitko lapsi. Huomenna äiti lähtee noutamaan muoria.

— Ja eikö vihollinen ole huomiseksi tappanut muoria?

— Ei vihollinen tee pahaa vanhoille ihmisille.

— Mutta minun äitini tekee!

Tytär lausui nämä sanat vilusta sinettynein huulin ja ne sattuivat äitiin kuin sinisestä teräksestä taottu ase. Hän tiesi korjaavansa mitä lapsuudessa oli kylvänyt ja mitä ehkä kaukaiset äidit ja tyttäret hänen suvussaan olivat kylväneet ja niittäneet, vuoronperään, vuosisatojen kuluessa. Saattaako kukaan olla niin armoton kuin lapsi, jonka suun kautta puhuvat sukupolvet? Mitä auttoi äidin vakuuttaa, ettei muori olisi mahtunut mukaan — hän ei itsekään uskonut sanoihinsa, vielä vähemmin lapset. Vilu joka tähtiyössä pisteli pakolaisten jäsenissä, ei ollut niin väkevä kuin vilu heidän sydämissään. Äiti sai pojat jalkeille ja hyppelemään lämpimäkseen, tytär tahtoi nähdä vilua, hän väisti, kun äiti lähestyi häntä hieroakseen häntä lämpöiseksi.

— Antakaa olla!

Katariina Räikkä tunsi kummittelijat, joita hänelle näytettiin. Noin oli hänen äitinsä kerran pyytänyt ainoan lapsensa kättä, painaakseen sen poskeaan vasten. Katariina oli ollut jääkylmä, niinkuin nyt tyttö tuossa.

— Ole kiltti, Katri, ja hyppele poikien mukana, puhui äiti edessään jurottavalle tyttärelle. — Huomenna äiti menee ja noutaa muorin. Te saatte jäädä saareen siksi aikaa. No, kun äiti sanoo, niin äiti menee.

He kulkivat läpi metsän ja tulivat järvelle. Jää saattoi olla parin kolmen vuorokauden vanha. Sarastavassa aamunkoitteessa näkyivät pahaaennustavat mustat vesikuplat kuin äärettömien vesieläjien silmät, hauraan jään alta. Pakolaiset seisahtuivat rannalle ja tarkastelivat, mikä kohta olisi luotettavin. Ehkäpä tässä onkin kaiken heidän kamppailunsa hauta. Äiti ajatteli, että tekisi hyvää saada nukkua. Hän ryhtyi kuitenkin poikain kanssa kaatamaan nuoria puita matkaan.

Tällaisen jään hän kerran oli nähnyt unissaan, häidensä edellisenä yönä. Tuon unen muisto vuoli nyt haavaa hänen sieluunsa aivan niinkuin hän itse vuoli puiden runkoon. Ensi keväänä eivät nämä puut enää tee lehteä ja kukkaa — kuka heistä, Katariina Räikän ja Lauri ritarin perheestä näkee ensi kevään?

Katri seisoi reen tykönä, ojenteli hevoselle heiniä ja silitti sen takkuista kylkeä. Eläimelle hänellä oli hellyyttä.

Pakosaari alkoi valkoisena täplänä näkyä pettävän jään keskeltä. Kuka heistä sinnekään pääsee. Ja miten käynee huomenna, pakkanen tuntui olevan lauhtumaan päin.

— Ihanko totta muori huomenna tulee? virkkoi tyttö yhtäkkiä hevosen luota, ikäänkuin hän olisi arvannut äidin ajatukset.

Äiti vakuutti huomenna lähtevänsä häntä noutamaan. Ja niin he seipäineen menivät huojuvalle iljangolle, jonka kalvo näytti heille heidän hahmojensa kuvat. He liukuivat etäälle toisistaan, jotta paino pysyisi niin pienenä kuin suinkin. Kukin veti tai tyrkkäsi pientä erää tavaroista. Äiti ajoi hevosta ja seurasi silmillään lastensa askelia. Tuskin he tunsivat vaaraa, poikia hurmasi kulku viettelevää kuvastinta pitkin, tytär liikkui mietteissään. Hänkin oli kuitenkin tyyntynyt. Kerran veden pahasti poreillessa askelten alla, hän totteli äitiä, paneutui pitkäkseen ja ryömi, niinkuin muutkin yli vaarallisen kohdan. Iltahämärän langetessa he saavuttivat vanhan pakopirtin. Viime tingassa se tapahtui, ilma oli jo suojan puolella ja nuorista koivuista majan turvekatolla putoili sulavaa lunta. Ketun jälkien pohjalla majan takana oli selvä vesi. Kuin ihmeen kautta oli pakolaisperhe päässyt jään poikki. Huomenna ei se enää kannattaisi lintuakaan.

Huomenna oli äiti luvannut lähteä noutamaan muoria.

Raivatessaan luhistunutta hätäasuntoa, haki Katariina Räikkä tuontuostakin tyttären katsetta. Hän luki sen kylmästä kiillosta, ettei pieni Katri aikonut tinkiä vaatimuksestaan. Tavarat, jotka purettiin kuormasta, toivat elävästi silmien eteen isoäidin ja kun suuri vanha kirja vieri maahan säkkien välistä, niin tuntui siltä kuin hylätyn vanhuksen kädet olisivat tarttuneet siihen ja kantaneet sen turvekaton alle. Katariina Räikkä ei saattanut olla tuntematta, että samalla hetkellä, jolloin kirja seurasi perhettä sen sotakotiin, sinne myöskin tuli vanhan äidin henki. Kirja ei tullut tähän piilopirttiin ensi kertaa.

Katariina Räikkä kyykötti yötä savuttavien märkien puiden ääressä, ylläpitääkseen liedellä tulta. Lapset nukkuivat matkasta uupuneina, kylki kyljessä lavitsalla ja hevonen oli oikaissut pitkäkseen sekin. Ympärillä hengitti loputon salo ja sulava lumi pisaroi helisten puista maahan. Täytyi pitää ovea auki, jottei tukahtuisi savuun. Ettei yhtäkaikki ollut pidetty kunnossa tätä piilopirttiä, olisihan tullut tietää, että sota aina on mukana siellä missä ihmisiä elää.

Mikä piru häneen taasen menikin, kun hän jätti äitinsä vainolaisten keskelle. Jos muori nyt olisi ollut täällä, niin ei tämä yksinäisyys olisi painanut näin armottomasti. Märät pölkyt sihisivät, pusertaen soluistaan pihkaista vettä ja sammuttaen liekin. Noin sitä ihmisestäkin pusertuu pahuutta, joka tukahuttaa rakkauden. Herra Jumala, pitihän hän muorista, oli aina pitänyt — ja kuitenkin oli ynseys aina tukahuttanut hänen rakkautensa juuri sillä hetkellä, jolloin sitä olisi ollut tilaisuus osoittaa vanhukselle. Hän muisteli koiraa, jonka hän oli paiskannut susille. Se oli vapissut ja joka sen jäsen oli temponut vastaan ja rukoillut. Hän näki vanhuksen toimeliaana tavaroitten ääressä ja kuinka hän sitten lyyskähti kokoon. Ja kuitenkin hän heti alistui ja oli valmis luovuttamaan pakeneville raamattunsa. Hänelle se oli tarpeellisin kaikesta — tyttärelle, Katariinalle ei se ollut koskaan käynyt tarpeelliseksi.

Tänä yönä se kuitenkin oudosti ilmoitti olemassaolonsa. Hän olikin kaiken iltaa tuntenut, että jotain peloittavaa oli läsnä. Nyt hän ymmärsi, etteivät metsän pedot eivätkä vainolaiset olleet aiheuttaneet tuota pelkoa, vaan vanha kirja, jonka kanteen oli kirjoitettu ihmisten nimiä, syntymä- ja kuolinpäiviä. Viimeisinä olivat kirjankannessa hänen omien lastensa nimet sekä niiden synnyinpäivät ja -vuodet — kuolinpäivät olivat vastaiseksi merkityt johonkin tietymättömään paikkaan, Herran kirjaan, mistä ei mitään unohdettu.

Ei mitään! Hikeä ja verta vuotain tilitettiin kerran kaikki.

Kuolinpäivät ehkeivät heiltä olleet kaukana. Ensinnä on kai edessä tauti ja kun sula hävittää sillat saaren ympäriltä, niin seuraa nälkä. Huomenna nostaa Katri äitinsä puoleen kylmän katseen joka vaatii, että äiti täyttäisi lupauksensa.

Niin kuluivat yön tunnit vettä vuotavan, savuttavan ja sammuilevan hätä-lieden ääressä.

Aamulla tuli äiti rantaan ja iski seipään jäähän.

— Tahtooko Katri, että äiti todella lähtee? kysyi hän.

Tyttönen tuijotti selälle ikäänkuin siellä olisi seisonut joku, joka häntä kutsui. Hän vastasi:

— Ei. Mutta minä lähden.

Äiti vavahti. Hän tiesi, että tytär voi panna uhkauksensa täytäntöön. Hän tunsi hänessä liiankin hyvin oman henkensä. Vastauksen asemesta iski hän uudelleen seipään jäähän.

— Kyllä se minut kannattaa! sanoi lapsi itsepintaisesti.

Äiti tarttui hänen käsivarteensa ja kuljetti häntä pois. Hänen teki yhtaikaa mieli piiskata häntä ja itkeä.

Järvi alkoi kiusotella pakolaisia. Se vuoroin aukeni, vuoroin jäätyi. Pojat virittivät ansoja ja kuluttivat päivänsä reippaissa metsänkävijän askareissa. Äiti ja tytär seurasivat järven eleitä. Se tuntui ilkkuvan heidän hätäänsä. Myöhäinen katumus ei maksanut paljon.

* * * * *

Lauri ritarin ja Katariina rouvan perhe eli nyt pakolaisen kovaa elämää. Pajunkuoret eivät pitäneet hevosta hengissä eikä riistaa enää riittänyt ihmisille. Kunhan pakkanen olisi tehnyt sillan edes likeisimpään saareen. Mutta leutoa riitti ikäänkuin kevät olisi ollut tulossa.

Eräänä päivänä — he eivät enää tietäneet sen päivän nimeä, sillä he olivat seonneet viikonpäivistä — kuului huuto vastarannalta. Ihmisääni! Jos susi olisi ulvahtanut majan edessä ei se olisi voinut näin säikähdyttää. Joko vihollinen oli tullut tännekin? Oliko se saanut tiedon heidän pakopaikastaan? Ihminen kulki pitkin rantaa. Saaresta seurattiin tätä pelossa ja toivossa. Kun ihminen oli päässyt sille kohdalle mannermaasta, mistä etäisyys saareen oli pienin, pani hän käden torveksi suunsa eteen ja huusi:

— Hoi! Minä olen Pekka. Vieläkö te elätte?

Pekka oli Katariina rouvan ristilapsi, Katrin leikkitoveri. Hän tuskin saattoi aavistaa minkä ilon hänen äänensä metsäläisissä herätti.

— Eletään, huusivat pojat. — Tuletko tänne?

— Jää ei kannata. Tulen, jahka jäätyy.

— Vieläkö vihollinen on siellä?

— Meni jo. Poltti, ryösti, tappoi.

Katri kiersi nyt kätensä kupiksi suun eteen ja huusi koko voimallaan:

— Elääkö muori?

Ei tahtonut saada selkoa Pekan vastauksesta. Vihdoin viimein ymmärrettiin, että hän oli hävinnyt. Ei tiedetty, oliko hän elossa vaiko kuolleena.

Silloin ei Katri enää punninnut puoleen tai toiseen, vaan hyppäsi jäälle ja liukui pois kuin luistimilla. Hän ei kuunnellut huutoja rannalta, eivät mitkään rukoukset auttaneet. Vaarallinen retki tuntui häntä vain viehättävän. Yhtäkkiä risahti jää, tyttö upposi kainalojaan myöten, vain pää oli veden yläpuolella.

Hänen vanhin veljensä syöksyi perässä, hän juoksi, hän ryömi, hän ui.
Ja toi onnellisesti sisaren rantaan.

Katri lepäsi kuumana sairasvuoteella, hourien elämän ja kuoleman rajoilla. Huonosti olisi heidän kaikkien käynyt, jolleivät Lauri ritarin pojat olisi olleet reippaita ja neuvokkaita. Kun kaivattu pakkanen teki sillat saariin ja mantereelle, ulottivat he retkensä uusille metsästysalueille. Nauru helähti majalle asti, kun he satimestaan tapasivat irvistävän ketun tai lihavan metson. Majassa ei helähdellyt nauru. Äiti ja tytär hourivat siellä alituisesti samasta asiasta, jota ei enää voinut auttaa.

Kerran suurella pyryllä tapasivat lapset vastarannalla Pekan. Pekka toi lekkerissä maitoa ja kontissa leipää. Hän toi myöskin uutisia, mutta ne eivät olleet hyviä: vihollinen oli palannut ja kierteli näillä seuduilla. Paras oli olla tekemättä jälkiä. Sentähden hän oli tullut pyryllä. Hän tiesi leikkitovereilleen sanoa, mikä viikonpäivä oli, sekä myöskin, että ylihuomenna oli jouluaatto. Niin, tottakin: äitihän pani taskuun kynttilän. Ja lähetti paljon terveisiä. Vanhasta muorista ei yhäkään ollut kuulunut mitään. Seuraavalla suurella pyryllä lupasi Pekka taasen tulla.

Pojat palasivat yli jään, tuuli puhalsi umpeen jäljet ja uutiset saapuivat pakopirtille.

Jouluaatto. Katariina Räikkä piteli kynttilää käsissään ja mieleen tulvivat muistot iloisista jouluaatoista suurissa lämpöisissä saleissa oluen ja puuron ääressä. Myöskin lapsuuttaan hän muisti, jolloin raamattu oli tuotu pöydän päähän ja vaari oli lukenut siitä juhlallisella äänellä. Katrinkin katse suuntautui kynttilään. Ylihuomenna se sytytettäisiin — missä oli muori? Kuka sytyttäisi hänelle kynttilän? Kyynel pisaroi tytön silmästä karkealle päänalaiselle, mutta hän ei mitään sanonut, hän oli tautinsa aikana käynyt niin hiljaiseksi.

* * * * *

Heti joulun jälkeen oli suuri pyryilma ja uskollinen Pekka piti lupauksensa. Hän toi kontissaan maitoa ja rieskaa ja uuden kynttilän. Mutta kaikkein parhaat tuliaiset olivat elävä kana ja kukko. Kukkohan nyt saattoi ilmoittaa aamun. Tämän jälkeen piilomajassa alkoikin kuin uusi elämä. Oli kevätpuolta ja Katri hiihteli jo veljiensä kanssa.

Eräänä kylmänä kirkkaana aamuna sattui hän olemaan liikkeellä yksinään suksilla. Hän tunsi ensi kerran pitkästä aikaa iloa mielessään eikä muistanut, ettei mannermaan puolelle pitänyt tehdä jälkiä. Suksi luisti lumen pinnalla, jota aurinko oli lämmittänyt. Olisi pitänyt palata kiskomaan pettua äidin avuksi. Mutta vielä hetkisen hän hiihtää.

Pekkako siellä olikin vastarannalla? Joko hän nyt uskalsi tulla kirkkaalla säällä? Tietäisiköhän hän jo jotakin muorista? Hän seisoi rannalla, mutta ei puhunut sanaakaan. Eikö se ollutkaan Pekka? Katri seisahtui hänkin. Miksei poika huuda niinkuin tavallisesti? Se ei ole Pekka. Hänen takanaan on hevonen. Hän nousee hevosen selkään ja lähtee jäälle vastaan. Se on vihollinen!

Katariina Räikän tyttären koko olento vavahti. Mitä tehdä? Jos hän palaa kotiin, niin sotamies seuraa häntä ja tuhoaa heidät kaikki. Jos heitä on monta, niin he muutenkin löytävät sinne. Häntä onnetonta! Kun saisi jään rikki ja voisi tunkeutua sen alle. Mutta nyt se on paksua. Häntä onnetonta. Olisikohan mahdollista, että tuo mies armahtaisi häntä, jos hän oikein rukoilisi. Mutta eiväthän ne armahtaneet vanhojakaan ihmisiä. Yhdentekevää, mihin päin hän menee. Puukko — hänellä ei ole edes puukkoa matkassaan! Kotiin hän sittenkin kääntyy, kävi miten kävi.

Hiihtäessään henkensä edestä hän kesken ohimojensa tykinnän kuuli miten töminä lumessa läheni. Jo kuului hevosen huohotus. Hän väisti syrjään ja kohotti suksisauvaansa. Hän löi miestä, joka taipui hänen puoleensa. Hän iski koko voimallaan ja hiihti yhä pakoon. Mies hyppäsi hevosen selästä ja kiersi aseen hänen kädestään. Hän tunsi hänen kuuman hengityksensä kasvoillaan. He kaatuivat lumeen.

* * * * *

Työntäessään pettukuormaa ylös rantatörmästä kuuli äiti hätähuudon. Se oli hänen lapsensa ääni. Pian näki hän jäljet, jotka veivät jäälle. Hän juoksi majalle ja sai alleen sukset. Lähellä rantaa kiiti ratsu. Sotamies piteli Katria satulassaan. Tyttö tempoi ja taisteli. Äiti vastasi hänen huutoihinsa kuin kaiku. Hän huusi ja hän hiihti. Siinä paikassa missä vainolainen oli kohdannut tytön, näkyi lumikenttä tallattuna laajalla alalla. Tuossa oli pieni musta täplä: Katrin lakki. Äiti huusi ja hiihti. Tyttö riippui miehen olalla kuin tapettu eläin. Hevonen laukkasi jo jäältä vastarannalle. Vielä kerran parahti tyttö. Sitten hiljeni. Ratsastaja saaliineen hävisi metsän peittoon.

* * * * *

Kun Katariina Räikkä pitkien aikojen jälkeen alkoi päästä tajuntaan, kuuli hän puhuttavan pääsiäisestä. Pekka oli käymässä ja ojensi hänelle rieskaa ja olutta. Hän selitti tulleensa toivottamaan hyvää pääsiäistä. Katariina muisti vaimot, jotka olivat tulleet haudalle ja nähneet enkelin. Hän muisti pitkät saarnat Laurin rinnalla kirkossa. Hän katseli laihtuneita, ryppyisiä käsiään. Hän tapasi kaulaltaan ohentuneen harmaan palmikon.

Oliko hän näin vanha ihminen? Mutta olikin tapahtunut paljon. Mitä kaikkia olikaan tapahtunut?

Katri…!

Nyt hän muisti kaikki.

Kun hän sitten surunsa pimeydestä avasi silmänsä, sattuivat hänen korvaansa poikien iloiset äänet majan ulkopuolella. He kuuluivat puhuvan siitä, että pian saattoi jättää piilopirtin ja palata kotiin. Pekka vakuutti, että vaara oli jo ohi. Ovi oli jäänyt raolle ja aurinko paistoi majaan. Kukko lauloi. Jääpuikoista katossa tippui vettä. Oli kevät. Oli pääsiäinen.

Vanha Katariina kokosi voimansa ja nousi istumaan. Hän ponnisti jaloilleen ja seisoi auringonpaisteessa. Suloisesti se lämmitti kasvoja, kaulaa, käsiä, jalkoja — että hänelle, syntiselle raukalle, suotiinkin tällainen onni! Hänestä tuntui, että hän pitkien aikojen jälkeen oikeastaan oli päässyt tähän lattialle jotakin erityistä tarkoitusta varten.

Raamattu! Tuolla se oli komerossaan. Mutta jaksaisiko hän sen nostaa? Siinä oli kannessa hänen lastensa ja omaistensa nimet. Siinä oli lehdillä heidän rukouksensa ahdistuksen hetkinä ja heidän kiitoksensa auringonpaisteessa. Katariina Räikkä pääsi pari askelta eteenpäin ja kurotti kätensä kirjaa kohden. Hän tiesi, että hän nyt ymmärtäisi kirjan. Paljon pitää ihmisen läpikäydä ennenkuin hän avautuu tälle kirjalle.

Vanha muori tiesi mitä hän pani pakolaisen mukaan, kun hän pani oman kirjansa. Se oli äitien kirja, ihmisen kirja. Kylvöjen ja niittojen kautta.

KUOLINSANOMIA MERELTÄ

Rakas sisareni Maria!

Kunnia olkoon Jumalalle korkeudessa ja maassa rauha, ihmisille hyvä tahto.

Tervehdin sinua näillä sanoilla ja tekisipä mieleni lausua ne sekä tutuille että tuntemattomille siellä kotona. Tekisipä mieleni lausua ne kaikille ihmisille yli maapallon. Sillä nämä sanat ovat minulle nyt käyneet uusiksi ja tärkeiksi. Ennen ne olivat suuren runoteoksen kaunis lause, nyt ovat ne Jumalan elävää sanaa, sitä ainoaa, mikä parantaa ihmissielun. Niin on käynyt, rakas sisareni, että olen löytänyt Isäni, kaiken elämän alkulähteen, ja lepään nyt Hänen turvissaan ja saan joka päivä tuntea, miten henkeni kasvaa. Olen sairaalassa sen järkyttävän tapauksen jälkeen, joka käänsi elämäni purren. Mutta kuinka siunattu saattaakaan olla sairasvuode, kun tuntee, että ihmisten Isä siinä lastaan vaalii ja hoivaa. Miten onnellisena lausunkaan nyt sanoja »kunnia olkoon Jumalalle korkeudessa ja maassa rauha, ihmisille hyvä tahto». Sillä ne ovat minun sieluni sisin tunnustus, minun rippini ja rukoukseni. Ne sisältävät omantuntoni vaatimuksen ja tarpeen. Ne ovat se yksinkertainen ja selvä välikirja, mikä ihmisen on tehtävä, jos hän haluaa elää rehellistä inhimillistä elämää ja kuolla kunnialla. Kunnia kuuluu Jumalalle korkeudessa, rauha on se kaste, jota maa janoaa, ja hyvä tahto antaa ihmissydämelle elämisen ja kuolemisen pohjan. Näinä aikoina, jolloin kokemus on näyttänyt mihin ihmiskunta joutuu loukatessaan joulun sanomaa — miten vakuuttavana soikaan enkelintervehdys sairaille sydämille.

Toivon, että te niinkuin aina ennenkin olette joulun edellisenä pyhänä käyneet kirkolla ja saaneet postin. Sinä olet jumalanpalveluksen jälkeen käynyt sakastissa ja rovasti on, kuulumisia kysellen ja joulurauhaa toivottaen, antanut käteesi meidän kylän »Merimiehen ystävät». Te olette myöskin käyneet postissa ja saaneet kirjeeni, jonka kuoresta olette lukeneet sanat: »Avattava jouluaattona.» Etkä sinä ole avannut kirjettäni, mutta sensijaan olet avannut lehden ja ensinnä ovat silmäsi etsineet kuolinsanomia mereltä. Olet nähnyt Virginian haaksirikon ja sydämesi on jähmettynyt etkä ole voinut käsittää, mistä kirjeeni tulee, sillä olet tietenkin luullut minun hukkuneen. Tuskin olet malttanut odottaa jouluaaton tuloa, sydämessäsi on ollut vuoroin toivo, vuoroin epätoivo. Mutta niin on sitten tullut pyhä ilta, te tulette saunasta ja asetutte vanhoille tutuille paikoille, vaari ja raamattu pöydän päähän. Te olette puhtaissa vaatteissa ja saunantuoksu sekaantuu kuusen hajuun ja lapset sytyttävät kynttilät. Nyt kaikuu »Enkeli taivaan». Silloin et enää malta odottaa, vaan avaat kirjeeni.

Niin, minä elän. Olin mukana Virginian haaksirikossa ja jotakin minusta siellä kuoli: vihani. Mutta minun sieluni elää. Tätä te viime vuosina rukoilitte äiti-vainajan kanssa. Ja nyt on rukouksenne kuultu. Te olitte niin hartaasti toivoneet minusta Jumalan sanan julistajaa maan päälle, ja sitten tuli se tapaus, joka vei minulta uskon, vei minulta toivon ja täytti olentoni yhdellä ainoalla kuumalla tunteella: vihalla. Mies, jota olin pitänyt uskottuna ja ystävänä, minut petti, mustasi nimeni, rikkoi välini morsiameni kanssa. Minä jätin, niinkuin te tiedätte, kaikki ja läksin hyvästiä sanomatta. Tiesin kyllä, että tämä joudutti äitini kuolemaa, niin sairas kuin hän oli, mutta en jaksanut jäädä kotiin, en jaksanut nähdä ihmisiä, en jaksanut nähdä tyttöä enkä kavaltajaa. Viha täytti minut kokonaan.

Tätä oli kestänyt toista vuotta, vihani ei ollut sammunut, koska se tuontuostakin oli saanut lisää polttoainetta. Olin saanut kuulla, että he olivat menneet naimisiin, ja sain kuulla senkin, että heille oli syntynyt lapsi. Kuinka monta kertaa aioinkaan sammuttaa polttoni meressä. Mutta jokin pidätti minua.

Sitten eräänä sateisena syyspäivänä näen Hampurin merimieshuoneen hallissa miehen, jonka erotan kaikkien muiden joukosta. Hän oli kerran minulle rakkain ystävistä ja on nyt vihatuin ihmisten joukossa enkä hänestä milloinkaan erehdy. Hetkisen mietin, enkö heti pistäisi tikaria hänen selkäänsä — hän seisoi kuin sitä varten siinä, kopeloiden jotakin laukkua. Ja minä olin viime aikoina aina pitänyt veistä matkassani ikäänkuin häntä varten. Jokin pidätti minut kuitenkin. Pidin häntä silmällä ja näen kummakseni, että hän kantaa tavaroitaan Virginiaan, joka kappalelastissa oli matkalla Espanjaan. En tiedä iloitsinko vai raivosinko. Mikä sitten nyt on, eikö nuori pari ole onnellinen, koska aviomies näkyy olevan yksin? Mitä hakee hän täältä? Vai minuako varten hän on tänne lähetetty, sitä varten, että kerrankin saisin tehdä selvää? Vihani leimusi riemussa: hän ei koskaan astu Virginian palkeilta, ei koskaan saa minun kavala rakastettuni itkeä hänen haudallaan!

Hän näkyi säikähtävän minua ja haki hakemistaan tilaisuutta selittelyyn. Minä annoin hänen kitua, poltin häntä etäältä vihani lieskalla ja hioin tikariani. Tai ehkä syöksen hänet yli syrjän, kerran, juuri kun hän seisoo ajatuksissaan ja muistelee vaimoa ja lasta.

Näin kuluivat päivät.

Sitten tuli myrsky-yö. Tuli se hetki, jolloin turvaudutaan pelastusveneisiin. En voi sanoa, että oikeastaan pelkäsin kuolemaa tai hain pelastusta. Jouduin veneeseen tietämättäni. Pääni oli ihmeen selkeä, en ajatellut mitään juhlallisia, haudantakaisia asioita, joilla valmistaudutaan kuolemaan. Ajattelin, eikö olisi voitu jotain tehdä aluksemme pelastamiseksi. Veneemme oli täpötäynnä, oli vaikeaa päästä irti laivasta. Aallot olivat hirvittävän korkeat ja pärske ajautui kasvoihin. Yhtäkkiä kuulen ylhäältä äänen: lapsuuden ystävä, auta! Eikö siellä ole tilaa? Katsoin ympärilleni: mahdotonta. Silloin puhui ääni: Minulla on kotona vaimo ja lapsi!

Vaimo — se nainen, jota minä kerran rakastin! Ja hänen lapsensa.

Oli kuin miekka olisi lävistänyt sieluni. Heitin hengissä tikarin, jota niin kauan olin hionut petturia varten, luotani. Tunsin Jumalan läsnäoloa sielussani, tiesin mitä minun oli tehtävä. En ollut yksin antanut hänelle anteeksi, vaan halusin antaa henkeni hänen edestään. Autuus virtasi sieluuni ja täytti sen. Ilman pelkoa ja epäilystä nousin paikaltani, huusin että he ottaisivat hänet siihen ja syöksyin mereen.

Vaistomaisesti taistelin kuitenkin pysyäkseni vedenpinnalla. Meitä oli siinä useita, laiva upposi uppoamistaan. En tiedä miten kauan siinä ajelehdin. Tulin tajuntaan laivassa, joka oli tuntematon. Tuntematon oli myöskin miehistö. Vasta vähitellen minulle selveni mitä oli tapahtunut. Vasta vähitellen tulin myös vakuutetuksi siitä, että mielenmuutoksenikin oli todellisuutta eikä kuviteltua unta.

Ja siitä asti on jokainen hetki ollut minulle kuin joulua — milloin se hetki, jolloin vaari asettuu raamattunsa kanssa pöydän päähän ja kynttiläin tuoksu sekaantuu kuusenneulain lemuun, milloin se hetki joulukirkossa, kun noustaan ja veisataan jouluvirsi, milloin joku toinen hetki lapsuuden siunatun juhlan hetkistä. Mutta ei milloinkaan ole joulu lähestynyt minua niin täyteläisenä kuin tänä vuonna.

Ja nyt on rukoukseni vain, että veljieni sairaat sielut avautuisivat Isämme armolle, että ihmiset omaksuisivat enkelitervehdyksen sisällön. Ah, niin rauhaa vailla on maa, niin vihankylläinen on ihmisen sydän ja Jumalaa vailla hän harhaa ja näivettyy. Oi Sinä ihmisten Isä, elämä käy suurilla laineilla meidän ympärillämme, myrsky on — auta meitä kaikkia, ettemme huku!

En jaksa enempää. Jumalan haltuun.

Veljesi Martti.

Pyhän Annan sairaalassa joulukuun 2 p:nä.

LIONARDO JA CHOPIN

Minulla on ystävätär, vanha neiti, yksi niitä monia, jotka eivät ole menestyneet tässä maailmassa. Hänellä on muistonsa toivorikkaasta nuoruudesta, rakkaudesta ja ulkomaanmatkoista. Nyt viettää hän köyhiä päiviä halvassa huoneessa ja menee joskus, tarkkaan punnitun ajan perästä, yhä harvenevien ystäviensä luo, syödäkseen ravitsevan aterian. Hyvin harvoin, jotta hän säilyttäisi viimeisen kalleutensa: riippumattomuuden. Hänen muut kalleutensa ovat vuosien kuluessa saaneet vaeltaa panttilaitokseen.

Konsertit ovat ainoa, josta ei hän vielä ole luopunut, nimittäin suuret, vakavat konsertit. Niiden vuoksi kannattaa olla muutaman päivän syömättä. Me voimme jokainen nähdä hänet lippumyymälän ovella pari minuuttia ennen myynnin alkamista ja niinikään odottaa hän konsertti-iltana jo eteisessä ovien avaamista. Hänellä ei ole numeroitua paikkaa, mutta hänellä on aikaa. Ja niin istuu hän kuin tornissaan vanha kirkkonaakka alituisesti samalla paikallaan, alituisesti samoissa moneen kertaan käännetyissä ja uusituissa vaatteissaan ja tarkkaa jokaista sisääntulijaa — ei niin paljon uteliaisuudesta kuin todetakseen, onko musiikin uskollinen seurakunta koolla, vai tuleeko juhlaan sellaisia, joilla ei ole juhlapukua.

Vanhalla ystävälläni on herkkä mieli. Hänen sekä onnekseen että onnettomuudekseen. Hän saattaa sairastua aidon taiteen kosketuksesta, päiväkausia maata kuin loveenlankeamisen jälkeen ja sitten elää oudon onnellisen terveyskauden. Hän saattaa myöskin sairastua valheellisesta taiteesta ja silloin käyttäytyä niin että ystävät alkavat ajatella varojen kokoamista oloa varten toipumakodissa. Vanhuksella on myöskin unia ja aavistuksia ja ihmiset säikähtävät, kun hän pysäyttää heidät kertoakseen nähneensä heistä sen tai sen unen. Sillä hänen unensa ovat käyneet toteen, naurajat ovat joskus joutuneet arvoituksen eteen, jota ei järjellä selvitetä. Ja hän näkee näkyjä.

Mutta näitä asioita ei pidä kertoa, sen on maailma hänelle opettanut. Niinsanottujen ystävien pilkka voi sattua kipeämmin kuin niinsanottujen vieraiden. Ja siten ei enää viime aikoina kuule hänen ihmeellisistä elämyksistään mitään. Vain joskus näkee hänen suurten silmäinsä tuijottavan maailmaan tavallista hämmästyneempinä ja hänen vastauksensa ovat tavallista poissaolevammat.

Eräänä päivänä olin vihdoin saanut hänet luokseni. En yrittänytkään houkutella häntä paljastamaan salaisuutta, joka häntä ympäröi. Sellainen salaisuus on liian arka ja arvokas. Me katselimme valokuvia, taidejäljennöksiä. Hänen kätensä tarttuivat niihin vavisten, hänen silmänsä syttyivät ja väri kasvoilla vaihteli. Vihdoin pääsi hänen huuliltaan kuin vahingossa, että hänkin joskus oli aikonut taiteilijaksi, vaikka hän sitten joutui puhtaaksikirjoittajaksi. Olisi se Parisi sentään hauska nähdä. Hän tahtoisi vielä kerran illansuussa astua viistoon Place de la Concorden yli, silloin kun liike on niin suuri, että luulee jäävänsä pyörien alle. Ajatella, että sillä torilla kerran mestattiin Marie Antoinette. Ja nyt se on maailman kaunein tori eikä kukaan ajattele kuningatarta.

— En koskaan ole voinut astua sen torin yli muistamatta häntä. Ja uudestaan ja uudestaan elin läpi hänen tuskansa. Ensimmäisenä yönä Parisissa ollessani tuli hän luokseni. Hänellä oli yllään harmaat vaatteet, ikäänkuin jouhipaita. Hänen kasvonsa olivat harmaat ja hiukset kuin päistärettä. Hän oli minulle oudon likeinen. Siellä missä hän on, lakkaa erotus kuningattaren ja vaivaisen naisen välillä.

— Ja nyt Parisissa kuuluu olevan niin paljon autoja, että ilma on ainoana toitotuksena. Ja »imperialit», hevosraitiovaunujen päällystät katoavat, kun moottorit tulevat sijaan. Se on vahinko. Mutta saisinko pyytää teitä sammuttamaan lampun. Silmäni…

— Ja Louvrea teidän on ikävä, liitin hänen yksinpuheluunsa täytettyäni hänen toivomuksensa ja muistaen millä hartaudella hän joskus oli kuvannut saleja ja yksityisiä tauluja. — Siellähän on niin monta Leonardoakin.

Hän ei kuitenkaan tarttunut kiinni sanoihini, vaan vaikeni. Oliko Mona Lisan luoja hänelle liian läheinen? Niitähän oli herkkiä ihmisiä, joiden suhde erinäisiin suuriin vainajiin oli salaperäisen läheinen.

— Minä vain muistin jotakin, virkkoi hän. — Jotakin, joka tapahtui minulle hiljan. Mutta sitä te vain nauraisitte, jos sen kertoisin. No niin, miksette saisi nauraa. Ei, ei se ollut uni. Mutta niin voimakkaasti se minuun vaikutti, että senjälkeen olen ollut vuoteen omana. Sellaista se aina on ollut. Ehkä olisin ollut terveempi, jos olisin saanut purkaa voimaani johonkin. Mutta taiteellinen työ ei ollut minulle sallittua. Ei ollut varoja eikä tilaisuutta. Ja muuksi ei minusta ollut. Niin on kaikki sielunpalo vuosikymmeniä patoutunut tähän ruumiiseen, joka päivä päivältä lakastuu. Eikä sielu vanhene, vaan sen liekki kasvaa kasvamistaan… Niin, todella, mainitsin että minulle tapahtui jotakin.

Te muistatte Lionardon jäljennökset huoneeni seinällä. Olin eräänä iltana ottanut esiin Kristuksen pään — alkuperäinen säilytetään Milanossa. Tarkoitan ehtoollistaulun harjoitelmaa. Sehän on kuin naisen pää. Se voisi kuvata Maria Stuartia astumassa mestauslavalle. Se voisi olla pyhä Anna, neitsyt Maarian äiti. Hän on kaunis, hän on nuori. Hiukset kuin veden jumalalla, huulet täyteläiset ja punaiset. Miten voimme sitten näistä kukoistavista kasvoista löytää Kristuksen sellaisena jommoisena häntä ajattelemme sinä yönä jolloin hänet petettiin?

Kaikki tuska on koottu silmiin, ja silmiä emme näe. Mutta me näemme silmäkannet niin täynnä tunnetta, että nyyhkytys, joka meidän povessamme alkoi kuohua ylös lähteistään, pysähtyy. Silmäkuopat ovat käyneet tummiksi valvomisesta ja kamppailusta, kuumepuna poskilla on heijastusta silmien palosta. Mutta silmiä peittävät raskaat ja samalla läpikuultavat kannet.

Siellä alla ovat Vapahtajan silmät. Minä en voi niihin katsoa, sillä minä tulisin sokeaksi.

Lionardo on käsittänyt, ettei mikään mielikuvitus voi luoda Vapahtajan silmiä.

Seisoin kauan ja katselin kuvaa ja vasta illalla vuoteessa pääsi valloilleen nyyhkytys, joka äsken oli pysähtynyt.

Seuraavana aamuna oli huone täynnä auringonvaloa, ja minä tulin jälleen kuvan eteen. En saata sanoin sitä selittää. Olin nuori, olin kuin valaistu, ja koko olentoni oli täytetty soitolla. Värisin kuin lintu, kun se laulaa kaikesta voimastaan ja mielestään. Kaikki mikä tuoksui ja hohti kuvasta, soi minussa sävelinä. Sävelet olivat tutut ja kuitenkin tänään uudet. Ne olivat Chopinin. Ei mitään erityistä häneltä, vaan ikäänkuin yhteenveto hänestä.

Oli valoisaa. Soi. Ei ollut aikaa.

Kun vihdoin olin tointunut, otin nuottitelineelle kaikki mitä omistin
Lionardolta ja aloitin, niihin syventyneenä, muistista soittaa
Chopinia. Fantaisie Impromptun. Balladin. Surumarssin. Ja vielä muuta.
Ihmeellisesti sulivat yhteen sointu kuvista ja tuoksu sävelistä. Joskus
oli sävelissä jotakin, joka ei kuulunut Vapahtajan silmäkansiin eikä
Mona Lisan hymyyn, mutta se taas kuului Jeesus-lapselle ja Maarialle
Pyhän Annan jalkojen juuressa.

Mikä iäisyyksien avautuma! Koskaan ei Lionardo ole ollut minulla sitä mitä hän nyt oli, eikä Chopin sitä mitä hän nyt oli. Ja minä olen heitä molempia kuitenkin rakastanut. Nyt vasta he olivat saaneet elämän minussa.

Te muistatte surumarssin tutun toisen osan. Miten paljon sitä onkin soitettu ja alennettu, ei se koskaan ole lakannut minulle kuvaamasta autuaitten kulkua kohti Jumalan kasvoja, palmunlehvät käsissä. Kuinka ihmeellisesti juuri tämä sävel kuuluu Kristus-päähän, noihin raskaan läpikuultaviin silmäkansiin!

Mutta minä tahdoin vielä tutkia asiaa ja perustaa vaikutelmani vakavalle pohjalle. Otin Correggion kuvan »Mariage mystique de Sainte Catherine d'Alexandrie», jota aina olen pitänyt Lionardon taiteen sukulaisena. Koetin nyt säestää sitä Chopinilla. Mahdotonta. Eikö se ole kummallista: vain Lionardo ja Chopin kuuluvat yhteen. Niinkuin kukkivat puut ja satakielet.

Hän vaikeni ja hänen suuri tyydyttämätön mielikuvituksensa ikäänkuin värisi pimeässä.

SOIHDUNKANTAJAT

»Olkoot Aataminlasten kasvot alinomaa niinkuin aurinko» — Samuli Sukeva, entinen ylioppilas ja teatterin avustaja toisteli ajatuksissansa näitä sanoja ja koetti vetää huuliaan korviaan kohden, niinkuin eno, vanha Alilan suutari aikoinaan oli opettanut. Oppi ei ollut huono, lukemattomat kerrat oli hymy löytynyt sieltä jostakin suupielien syvyyksistä. Mutta tänään ei löytynyt hymyä. Häntä vuoroin kuumotti, vuoroin puistatutti. Näin oli Samuli — vanha naimaton mies, niinkuin enonsakin oli ollut — nyt pari viikkoa maannut, miettien maailman menoa. Hän oli suurissa hautajaisissa, niinkuin niin monta kertaa ennen, johtanut soihtukulkuetta ja tällä kertaa pahasti kylmettynyt. Tänään hän tunsi olevansa perin heikko, katse ei enää erottanut kalleuksia seinällä vastapäätä vuodetta, käsi tuskin nousi, eikä lausunta tai yksinpuhelu enää käynyt ensinkään. Kuinka monena yksinäisenä iltana ne olivat olleet hänen virkistyksensä, ei tullut ikävä, kun vain esitti Daniel Hjortia vankilakohtauksessa, tai kun pudotteli tulemaan Hamletia. Tai omiaan. Mutta tänään ei jaksanut. Taisi vain jäädä viimeiseksi soihdunkannoksi tämä niissä vanhan maisteri Helteen hautajaisissa. Sade rapisi lakkaamatta peltikattoon ja syöksyi kourua myöten alas kadulle. Samuli Sukeva työnsi suupieliä korvia kohden ja ajatteli enoa. Heikosti sai hän silmiensä eteen enon hahmon. Ja kuitenkin oli eno sellainen mies, ettei sellaista ikänä oltu missään teatterissa nähty. Se olisikin ollut suuri näyttelijä, joka olisi esittänyt enon, Alilan suutarin, sellaisena esimerkiksi kuin hän astui tupaansa heidän, Sukevan väen, kaikkien istuessa aterialla kuolleeksi uskotun enon huoneessa. Kauhea hetki se oli ollut, kyllä sellaisen hetken vain säilytti mielessään kuolemaan asti, ja tuskinpa Samuli koskaan olisi joutunut opin tielle, teatterin avustajaksi ja soihdunkantajaksi ilman sitä hetkeä. Se hetki teki hänestä enon ystävän ja kotiväkensä vihamiehen. Mutta nyt hän vain hyvin kaukaisesti tunsi, ettei eno olisi ollut häneen tyytyväinen. Eno-ukko olisi antanut hänelle selkäsaunan tällaisesta pehmeydestä. »Vai valitat: onko sinulta poikki käsi, vaiko jalka? Oletko silmäpuoli? Ja vaikka olisitkin, niin entä sitten? Eikö ehkä ole sinua heikompia? Katso tuonne ylös, mikä siellä hohtaa — no, siellä se on, vaikka pilvet nyt olisivatkin edessä. Olkoot Aataminlasten kasvot alinomaa kuin aurinko.» Näin oli ukko pauhannut ja niin monta kertaa oli Samuli sen kuullut, että se meni häneltä niinkuin käskysanat: olkoot Aataminlasten kasvot alinomaa kuin aurinko. Mutta maltappa, Samuli: eno oli loppuaikoinaan ottanut toisenkin vaalilauseen. Silloin kun Samuli hänet viime kerran näki, niin ei hän enää ollutkaan puhunut auringosta, vaan hän oli sanonut: pure hammasta, poika! Ja olikin taitanut tulla Samulin elämään uusi vaihe, aivan niinkuin enon elämään silloin kun hän vaihtoi vaalilauseensa toiseen. Sillä kautta myöhemmän lapsuutensa ja kautta koko kouluajan oli Samuli kuullut, että ihmisen piti olla alinomaa niinkuin aurinko. Mutta sitten aivan lopussa, silloin kun Samuli viimeisen kerran kävi enon luona, silloin hän oli tuijottanut kattoon ja sanonut: pure hammasta. Kuitenkin oli aurinko-ohjelma lopuksi toteutunut hänen kasvoillaan, sillä kuolleen kasvot olivat kuin iloisessa naurussa, vielä silloinkin kun poika tuli hautajaisiin ja näki enon arkussaan. Kukaan ei tietänyt miten kauan hän oli maannut jäätyneenä mökissään. Lumi oli tehnyt korkeat kinokset yltympäri, kesti kauan ennenkuin ihmiset huomasivat, ettei Alilan suutaria oltu nähty ja kahlasivat läpi lumen mökille. Siellä hän makasi, nauru jäätyneenä kasvoille. Kukaan ei ollut kuulemassa valitusta hänen huuliltaan — mutta tuskinpa hänen viimeinen yönsäkään sitä kuuli, sillä eno ei hyväksynyt valitusta ja ohjelma kuului: alinomaa aurinkoa. Ei niistä hautajaisista tullut sitä mitä sanotaan »mieliinpainuvaksi surujuhlaksi», ei sinnepäinkään. Suntio kantoi arkkua toisesta päästä ja toisesta joku renkimies, jonka suntio huusi avukseen, kun hän kuormallaan sattui tulemaan juuri hautuumaan kohdalle. Samulista ei ollut, hän ajatteli enoa ja kulki yksinään enon arkun jäljessä, kantaen mielessään satoja soihtuja.

Hän ajatteli, että eno yhtäkaikki oli ylhäinen mies, aristokraatti, oikea Hamlet, hyvä ihminen, jolle pyhä Pietari jo ovessa sanoi, peukalollaan viittoen olkansa taakse: sinne peremmälle, sinne peremmälle. Hän ajatteli myös, että Alilan mökki ja koko tämä kotiseutu nyt olivat menetetyt ja ettei ollut ketään, jolle kirjoitti, kun oli sattunut joku huomattavampi tapaus, ilo tai suru tai menestys, tai vastoinkäyminen. Eihän ollut tullut enolle kirjoitettua niinkuin olisi pitänyt. Mutta syvällä mielessä eno kuitenkin alinomaa asusti. Sinne ei tunkenut kukaan vaimoihminen, eivät ne suurimmat diivatkaan, kun ne vierailivat teatterissa, siellä oli alinomaa eno, siitä hetkestä lähtien, jolloin hän sairaalasta tullen oli astunut mökilleen, asettuakseen asumaan kotiinsa, ja he, Sukevan väet, jo olivat ottaneet sen haltuunsa, luullen häntä kuolleeksi.

He olivat olleet aterialla ja ikkunan ohi oli valahtanut varjo. He olivat huomanneet, että joku tuli ja äiti oli käynyt aivan valkoiseksi. Se ei ollut haamu, vaan ihmisen askeleet kulkivat seinäviertä pitkin, ovi avautui ja laiha mies seisoi kynnyksellä. Heiltä pysähtyi kaikilta hengitys, ja pikkuveli parkaisi. Mutta: alinomaa aurinko! Enon kasvot menivät nauruun, ja hän rupesi kehumaan, että hyvä olikin että täällä on ruoka pöydässä, hänen onkin maailmanlopun nälkä.

Sillä antavatko ne ihmiselle sairashuoneessa ruokaa. Niin, jos omat suolensa syödä tahtoo. Sillä vaaterimssuja ja saksia he kyllä panevat täytteeksi. No niin, tietenkin ovat avanneet hänen vatsansa, itse hän näki kuinka tohtori sellaisella pikkuveitsellä ratkoi auki hänen nahkaansa niinkuin mitäkin vanhaa turkkia. Ratkoi, ratkoi ja vihdoin nosti suolet maalle niin että höyrysi. Eivät ihmisen sisälmykset sen kummemmat ole kuin jonkin pienen elukan. Tottakai hän toimituksen nähdä tahtoi, ei maar siinä maata haluttanut, vaikka ne kyllä olisivat olleet halukkaat niitä nukutuslääkkeitään antamaan. Mitäs hän niille sitten muuta sanoi kuin että ottakoot sakset ja veitset pois, omat suolensa hän tahtoo takaisin. Mutta kyllä hän on varma siitä, että sinne kuitenkin joku saksipari jäi — tunteehan sen, kun siellä pistää. Ne olivat niin pieniä ja somia ne sakset, oikeita leikkileluja, sanoivat kalliitakin olevan. Ja hyväntahtoisia ne olivat sekä tohtori että sisaret. Maailman parasta väkeä. Sille sisarelle, joka yritti toimituksen aikana pitämään hänen rannettaan, hän sanoi, että kyllä hän tästä paranee ja korjaa tuon neidin tuosta kuihtumasta — nai hän hänet. Ja toisillekin toimittaa sulhasia, etteivät ikäänsä tällaisessa lahtitoimituksessa vietä, sillä hauska maailma siellä on sairaalan ulkopuolella ja mukava mökki hänellä on siellä salolla ja ruuhi rannassa ja hyvä sauna. No, toimituksen aikana tietystikin hän näitä puhui, koska ne siinä niin vakaviksi tuppasivat. Ja sitten ne kaikki nauroivat ja sanoivat, ettei heillä ikinä niin hauskaa leikkausta ole ollut. »Mutta ottakaa saksenne pois, jos tahdotte muistoksi antaa, niin antakaa taskuun.»

Eno oli syödessään kertonut tätä. Ja Samuli oli katsellut isää ja äitiä, kuinka suuttuneilta he näyttivät, sillä he olivat myyneet mökkinsä, kokonaan muuttaneet tänne ja päättäneet asua täällä ikänsä. Samuli muisteli kuinka ensin oli arveltu: paraneekohan se eno siitä? Ei hän parane. Kun oli kulunut muutama kuukausi, niin oli kirjoitettu kaupunkiin kirje ja kysytty suutarin voimista. Hyvin huonona hän on, oli tullut vastaukseksi — ajurin vaimo, äidin siskontyttö se oli pannut pikkupoikansa kirjoittamaan tämän. Äiti ja isä olivat sitten keskustelleet siitä, pitäisikö sinne lähteä hautajaisiin. Mutta mitä se muuta oli kuin kallista, eikähän kuollut siitä mitään tietänyt. Mutta entä jollei eno olekaan kuollut? Oli Samuli sanonut äidille. Hyvästi sanoessaanhan eno käski hoitaa koiransa, pani rahan pöydälle ja lupasi tulla Lekkua ottamaan. Kun Samuli tätä muistutti, suuttui äiti, sanoi että lasten täytyy pitää suu kiinni, koira oli ollut toimitettava pois päiviltä, sehän söi yhtä paljon kuin täysi ihminen — eno oli kuollut, niin oli siskontytön poika kirjoittanut, eikähän hän sellaisia olisi ruvennut kirjoittamaan, jollei asia niin ollut. Ja sisar oli veljensä perillinen, kun ei veljellä ollut perhettä, se oli selvää se. Jonkin aikaa vielä oli odotettu, että entä jos eno kuitenkin jonakin päivänä ilmestyy elävien maille. Joka kerta kun Sukevan perhe oli koolla ja ulkoapäin tartuttiin ovenripaan, kääntyivät isän ja äidin katseet pelokkaina tulijaan ja kevennyksen henkäys pääsi heidän rinnastaan, kun tulija olikin joku naapuri, joka vain pistäytyi katsomassa. Vähitellen alkoi isä sitten tiedustella, olisiko heidän mökilleen ostajaa, se kun oli kirkonkylässä maantien laidassa ja soveltui käsityöläiselle, tai liikkeenharjoittajalle — näytti nimittäin siltä, että suutari oli jäänyt sille tielleen ja eihän hänellä muita perillisiä ollut kuin Sukevan vaimo, Anna-Liisa. Ja oikeastaanhan siitä jo oli tullut varma tietokin, että suutari oli kuollut. Anna-Liisan siskontytär oli sen kirjoittanut. Niin että asia oli kuin olikin selvä. Ja mökille ilmaantui pian ostaja. Tuli limonaatikauppias, joka jo suunnitteli että hän tekee katoksen penkkeineen ja pöytineen tiepuoleen. Sellaista ei täällä ole missään, se on aivan uutta muotia, sellaisia on vain kaupungin esplanaadeissa eikä niistä puutu istujia, ja sunnuntaisin niiden ympärillä on suorastaan tungos. Tuleva ostaja kehoitti isää, Sukevaa, rupeamaan osakkaaksi samaan yritykseen ja isä huomasikin hyvän raha-ansion olevan tätä tietä saatavissa. Äiti huomasi sen hänkin, mutta enon kuolemasta täytyi sentään saada täysi varmuus ennenkuin myi kotinsa — entäs sitten, jollei äijä ollutkaan kuollut, sellainen visainen kääkkä: kuinka kävisi, jos hän yhtäkkiä ilmaantuisi kysymään kotiaan. Koiran tappamisesta helposti selviytyisi: raha yksinkertaisesti ei riittänyt sen elättämiseen, kun eno viipyi niin kauan poissa. Mutta syntymämökkiinsä hän oli tottunut ja siitä hän saattoi viedä vaikkapa oikeuteen. Isä ja äiti päättivät odottaa puolen vuotta — jollei eno sen ajan kuluessa tullut, niin kyllä hän silloin oli vainaa. Limonaatikauppiaskin nauroi ja sanoi, että silloin oli asia kirkas kuin terva. Samuli muisti selvään, kuinka levottomat isä ja äiti viime päivinä ennen tuon puolenvuoden umpeenmenemistä olivat olleet. Myöhään illalla ja varhain aamulla he seisoskelivat veräjällä, silmäillen tienmutkaan metsänlaidassa. Saa nähdä vain, niin hän vielä nousee haudastaan kiusaamaan omaisiaan, joille ei hän soisi tuota mökkiä, vaikka sisar, Anna-Liisa, on syntynyt siinä niinkuin hänkin. Kyllä ne kuolleet haudassa pysyvät, kaivetaan ne nykyään siksi syvään rivihaudatkin! oli isä sanonut ja hionut viikatetta. Samuli muisti miten hän nojasi kärjen tikapuihin ja siinä viimeisteli työtään. Samuli ajatteli pientä koiraa, josta eno niin oli pitänyt, että se aina kulki hänen mukanaan. Äidin ei olisi tarvinnut tappaa sitä niin julmasti. Tuohon koivuun hän oli sen köyttänyt ja siinä vetänyt silmukkaa lujemmalle ja lujemmalle. Siinä oli enon Lekku huutanut, sitkeässä siinä oli henki. Jospa eno tulisikin ja ottaisi haltuunsa mökkinsä. Äiti ja isä mahtoivat arvata mitä heidän poikansa ajatteli, koska he häntä toruivat ja kovistivat ja äiti tyrkkäsikin pois siitä seisomasta ja katselemasta. Kuollut se on eno.

Päivät kuluivat ja yöt kuluivat. Ratkaiseva aika meni umpeen eikä enoa kuulunut. Ikävä jännitys kodissa laukesi, isä ja äiti suunnittelivat iloisella mielellä perheen tulevaisuutta ja limonaatikauppias kävi useamman kerran talossa. Hänkin suunnitteli ja piirusteli. He tekivät isän kanssa puolikuppiset ja lapsille annettiin makeisia, joita kauppias oli tuonut kirkonkylästä. Olisi ollut hauskaakin, jollei koivu rinteessä aina olisi muistuttanut Lekkua. Heti heinänteon jälkeen muutti perhe sitten Alilaan.

Juuri parahiksi he olivat ennättäneet asettua asumaan mökkiin, jonne eno lähtiessään oli jättänyt kaikki erinomaiseen järjestykseen, kun sitten heidän istuessaan aterialla eräänä elokuun aamuna varjo kulki ikkunan ohitse ja eno ilmaantui heidän joukkoonsa ja rupesi heti laskettamaan leikkipuheitaan.

Alinomaa kuin aurinko!

Mutta tuskinpa se niin kolkkoa olisi ollut, jos eno olisi lyönyt nyrkkiä pöytään ja luudalla lakaissut menemään ihmiset kimpsuineen ja kampsuineen. Tämä leikinlasku oli niin kaameaa ja sitten hänen nauravat ryppynsä, joiden keskeltä vilkkuivat siniset silmät kuin mitkäkin kekäleet. Hän haki silmillään Lekkua — se oli selvää se. Mitä hän sanoisikaan, kun kuulisi. Isän ja äidin kasvot kävivätkin lakkaamatta pitemmiksi. Ei kukaan puhunut paitsi eno. Samulia pelotti niin että hänen olisi tehnyt mieli livahtaa huoneesta, mutta hän ei uskaltanut liikkua. Eno yksin kertoi miten hauskaa hänellä oli ollut sairashuoneella, miten mukavaa oli ollut seurata leikkausta, miten hyvät tohtori ja sisaret olivat olleet, miten hän lopulta oli pannut puolipohjat kaikkien kenkiin ja nyt hän aikoi naida sen sisaren, joka leikkaustilaisuudessa oli pidellyt hänen rannettaan. Niin että häitä tässä nyt saa ruveta valmistamaan. Ja sitten ruveta odottelemaan perillisiä.

Silloin äiti yhtäkkiä oli ihkasen punaisena kiukusta seisahtunut enon eteen, polkenut jalkaa maahan ja huutanut:

Lakkaa jo höpisemästä, vanha ihminen.

Oli noussut yhteinen huuto ja meteli. Isä oli sanonut, että eno saa lähteä takaisin hauskaan kaupunkiinsa. Tämä mökki on nyt heidän, sillä laillisesti eno oli kuollut ja laillisesti syntymämökki kuuluu Anna-Liisalle. Eivätkä he muuta tästä, koira on kuollut ja enon työkaluilla kalkuttelee jo toinen suutari. Mieshän on kuollut, selvästi se kaupungista kirjoitettiin, mikä piru hänet nyt nostaa haudasta ihmisten vastukseksi!

Isä huusi, lapset huusivat, äiti itki.

Ainoastaan enon kasvoissa nauroivat rypyt ja silmät kipunoivat.

Hänen, Samulin sydän tykytti halkeamaisillaan. Hän tunsi kuinka jotakin hänessä leikattiin poikki. Hän ei enää välittänyt isästä ja äidistä, hän ei enää voi olla heidän luonaan, hän lähtee kerjuulle, tai minne hyvänsä, niin ettei enää näe tätä mökkiä eikä sitäkään, missä Lekku huusi koivuun sidottuna.

Mikä enolle tuli? Kuuliko hän mitä Samuli ajatteli?

Olkoot Aataminlasten kasvot alinomaa kuin aurinko, sanoi hän, nousi penkiltä ja astui ovea kohden. Sitten hän viittasi sisarelleen ja äiti seurasi häntä ulos. Ja eno kuului puhuvan, että tämän lauseen oli sairashuoneessa sanonut mies, joka ei omin avuin päässyt liikkumaan ja joka oli ruumiillisesti parantumaton. No, katsotaanpas nyt, onko täällä missään nuoraa. Mitä sinä nuoralla? oli äiti huutanut ja yrittänyt ottaa pois köyttä, joka oli naulassa. Mutta eno oli pitänyt köyden. Ja kun hän kaiken aikaa nauroi, niin ei äiti arvannut mitä hän tarkoitta vaan juoksi sulkemaan ovea aittaan, jossa isä oli nukkunut ja missä rahat olivat säilyssä kirjan ja riepujen välissä lattian ja seinän välisessä raossa. Miten nopeasti eno lieneekin toiminut, mutta isä ei päässyt ulos, kun hän aikoi kiiruhtaa enon ja äidin jälkeen. Ovi oli teljetty ja niin lujasti, ettei se auennut, vaikka isä löi voimiensa takaa, eikä isä ollut mikään heikko mies.

Isä karkasi nyt ikkunaan ja painoi ristikon alas tupakinistukasten sekaan seinivierellä. Mutta niin pieni oli se ikkuna, jonka ääressä eno ja aikoinaan enon isä olivat kalkutelleet jalkineita, ettei isä mitenkään mahtunut siitä ulos. Hän juoksi nyt ikkunan ja oven väliä, tyrkkäsi tieltään mitä eteen sattui, huusi ja kirosi. Lapset olivat nurkissa, kukaan ei uskaltanut hiiskahtaa. Vihdoin tuli isä penkin ääreen missä hän, Samuli, seisoi, otti häntä kainaloista, sanoi että hänen piti juosta kylään hakemaan apua, koska eno aikoi tappaa heidät, työnsi hänet ulos ikkuna-aukosta ja päästi kukkivien tupakantainten ja lasisirpaleiden keskelle.

Samuli meni nurin suurten lehtien alle ja mettiset lensivät pilvenä kukkasista. Hän typertyi siinä hetkeksi, jalkaan koski — mitä isä oli sanonutkaan? Että hänen piti juosta kylään viemään sanaa, että eno tappaa heidät. Eno, eno jota he olivat pitäneet kuolleena, eno joka oli tullut takaisin ja tavannut heidät, Sukevat, kaikki täällä isännöimässä… Samuli pääsi pystyyn, näki huojuvat keltaiset kukat, mettisten parven ja poutaisen taivaan. Myöskin näki hän enon ja äidin: he kamppailivat pihakoivun ympärillä niin että tanner tömisi, mutta kumpikaan ei puhunut sanaakaan.

Äiti oli nuoran silmukassa ja eno kiersi nuoraa puun ympäri. Äiti kulki siinä vastaan sanomatta.

Juokse kylälle, juokse kylälle, hän tappaa äidin tuo piru…

Näin puhui isä ikkuna-aukossa. Mutta Samuli ei päässyt liikahtamaan. Oliko Jumala tullut pitämään tuomiota? Käskikö hän enon kuristaa äidin niinkuin äiti oli kuristanut pienen koiran? Samulin kädet menivät ristiin ja huulet tapailivat Herran rukousta. Tuohonko äidin nyt piti kuolla? Nuora lyheni lyhenemistään, Alilan pihakoivu tuskin liikautti lehviään — se koivu siellä vanhassa kodissa oli vapissut ja värissyt pienen Lekun huutaessa ja tempoessa. Se olikin aivan nuori koivu ja silloin tapahtui vääryys.

Lähde hiidessä juoksemaan! huusi isä ikkuna-aukosta ja viskasi jotain
Samulia kohden.

Mutta Samuli vain katseli enoa, joka hymyillen kuljetti äitiä nuorassa puun ympäri. Äiti ei äännähtänyt, varmaan hän ajatteli Lekkua ja mitä he isän kanssa muutenkin olivat tehneet.

— Etkö sinä siitä lähde! kuului isän ääni. — Ota salpa oven edestä. Ei tarvitse mennä kylään. Kyllä sinä jaksat ottaa irti salvan. Hän tappaa äidin…

Silloin Samuli kääntyi isää kohden:

Mekin tapoimme ja hautasimme hänet!

Nyt lensi ikkuna-aukosta kirves ja kun ei se sattunut poikaan, niin lensi muitakin esineitä.

Äidin kaula oli jo vallan lähellä puun kylkeä. Aikoiko eno todella tukahduttaa hänet siihen? Vaatiko Jumala sitä? Sillä mitenkään muuten ei eno olisi voinut ryhtyä äitiä noin kuljettamaan, jollei hän olisi Jumalalta saanut ilmoitusta.

Nyt eno yhtäkkiä lakkasi kiertämästä pihakoivuaan ja rupesi solmimaan nuoran päätä. Äitikin seisahtui ja jäi katselemaan maahan. Hänen kätensä olivat nuoralla kiinnitetyt selän taakse toisiinsa, hän ei voinut niitä liikuttaa. Ehkä Jumala kuitenkin jo tahtoo armahtaa äitiä, tuollaisena ei Samuli koskaan ole häntä nähnyt. Kyyneleet kuohuivat pojan rinnassa.

Eno seisahtui äidin eteen. Eikä voinut tietää puriko hän hammasta vai nauroiko hän. Äiti yhä katsoi maahan.

Sitten eno katsoi ikkunaan, jossa isä huusi ja riuhtoi. Nyt hän katsahti häneen, Samuliinkin. Kun poika näki enon silmät, ymmärsi hän miten tuo laiha hintelä mies oli saattanut teljetä isän tupaan ja äidin puuhun. Jumala oli tietenkin tehnyt hänet väkeväksi. Mutta mitä nyt tapahtuisi?

Nyt, puhui eno samalla äänellä jolla hän oli puhutellut sisarensa lapsia ennen, kun he olivat hänen luonaan pääsiäisenä käymässä ja oli tullut se hetki, jolloin lähdettiin navettapihalle keinumaan — nyt minä lähden kylälle hakemaan hevosta, että aamulla pääsette muuttamaan. Olkaa nyt kauniisti siihen asti. Pian minä käväisen kylässä. Olkoot Aataminlasten kasvot alinomaa kuin aurinko.

Eno kulki jo polkua ruiskuhilaiden ohitse, kun hän, Samuli, ymmärsi, ettei hän mitenkään enää voi olla täällä. Oli kuin hän olisi saanut linnun siivet ja hän alkoi juosta ja saavutti enon.

Ottakaa minut mukaanne!

Eno seisahtui ja hymyili.

Ei heille mitään pahaa tule.

Ei mutta eno ottaa minut.

He kulkivat vähän matkaa. Sitten eno sitoi Samulin jalan, josta tuli verta — enolla oli taskussa hienoa kangasta sairaalasta. Kahdenpuolen seisoi kuhilaita ja ojien pohjat olivat sinisinään ja valkeinaan kukkasia. Angervon tuoksun saattoi erottaa muista. Tuntui ihmeen juhlalliselta ja kauniilta. Hän, Samuli, asteli siinä enon vieressä ikäänkuin kantaen kynttilää, tai pitkää angervon kukkaa, tai jotakin muuta korkeaa. Eikä tämä ollut tavallinen kulku kylään, vaan retki johonkin uuteen ja tuntemattomaan.

* * * * *

Ainoana saattajana sitten kerran astellessaan enon arkun jäljessä muisteli Samuli Sukeva enon elämää ja tätä retkeä läpi kuhilaiden kujan. Kuin soihdunkantajat he siinä molemmat kulkivat. Soihtu paloi heidän rinnassaan, valaisi kohti sitä uutta ja tuntematonta, joka on alituisesti jokaisen uuden hetken mukana jokaisen elävän olennon edessä. Oikeastaan sen käsitti, että eloon jäävät mielellään tahtoivat suurten sydäntensä siirtyessä manan puolelle, sytyttää soihtunsa, osoitukseksi siitä että soihdunkantajia vielä jäi elämän puolelle.

Sillä minne olisi maailma joutunut ilman soihtuja ja soihdunkantajia. Ennen kaikkea tietysti niitä tulia jotka paloivat sydämissä. Ulkonainen soihtu oli niiden vertauskuva. Tämän oli Samuli Sukeva aina vaistonnut, suurissa hautajaisissa juhlallisena astuessaan soihtumiesten etunenässä. Lihassaan ja veressään oli hän sen tuntenut, näyttämöllä astuessaan Daniel Hjortin vankilaan ja Ofelian haudan ääreen. Mikä onni, että eno kerran oli nähnyt hänet, Samuli poikansa näyttämöllä. Hän oli vapaalipulla istunut hyvällä paikalla ja Hamletin hän oli täydellisesti hyväksynyt — oli se aika poika se Hamletti! oli hän sanonut. Ja hän oli sanonut vielä senkin, että Samuli varmaan olisi esittänyt Hamletin yhtä hyvin ja paremmin kuin se herra, joka siellä nyt oli katsellut pääkalloa silmiin.

Hän lausui siinä ilmi Samulin kipeimmän ajatuksen. Mutta kun ei, niin ei! Soihtua saattoi silti kantaa.

Aika poika se Hamletti!

* * * * *

Aika poika se Alilan suutari, eno, jonka muisto jälleen oli puhaltanut elämän liekkiin Samuli poikansa sairaassa rinnassa.

Tulta, tulta! huusi Samuli Sukeva ja iski katseensa kalleuksiin seinällä vuoteensa päässä.

Siinä oli kaksi laakerinlehvää. Ei niin, että hän, Samuli Sukeva, olisi koskaan niittänyt laakereja. Ne olivat ojennetut isänmaan näyttämön kahdelle suurimmalle nerolle. Mutta juhlan jälkeen olivat he sallineet lapsellisen innostuneen statistin temmata ne seppelistään. He olivat aina olleet hänelle hyvät ja heidän laakerilehvänsä olivat vuosikausia olleet mukana ylläpitämässä tulta hänen soihdussaan.

* * * * *

Sade rapisee katolla ja syöksyy alas kourusta. Veri vuoroin kiehuu, vuoroin hyytyy suonissa. Taitaa tästä pian tulla soihdunsiirto toiselle puolelle.

Siellähän ne ovat vastassa ne suuret. Eno on niiden seurassa. Alinomaa aurinkoa. Mutta aurinko on kaikkien soihtujen soihtu. Ei, vaan sydämen tuli on kaikkien soihtujen soihtu. Eijaa!

* * * * *

Samuli Sukeva, entinen ylioppilas ja teatterinavustaja houraili kuumeessa.

Eno ja kaikki te muut suuret, minä olen vain ollut mykkä avustaja elämän näyttämöllä, en yhtään sanaa ole lausunut, en yhtään tekoa ole suorittanut. En pääse sinne peremmälle — puhukaa pyhälle Pietarille, että pääsisin esikartanoihin. En ole aina ollut uskollinen Aataminlapsi, oli aika jolloin valitin ihmisille köyhyyttäni ja kerjäsin heidän myötätuntoaan. Eno, minä tiedän, että ne ovat rumia syntejä. Lyö minua, eno, kurita minua. Vielä tässä juhlavuoteellani toivoin, että ihmiset tulisivat tuomaan minulle puita ja ruokaa. Eritoten ajattelin katkeruudella sitä perhettä, jonka omaisen hautajaisissa olin saanut tämän kuolemantaudin. Toivoin, että joku tulisi kostealla vaatteella pyyhkimään kasvojani. Lyö minua vitsallasi, eno, minun heikkouteni takia! Alinomaa aurinkoa, niin sinä käskit. Ja angervonkukka kädessä kuljin kerran sinun rinnallasi läpi ruiskuhilaiden kujan kohti uutta ja tuntematonta. Ja sellaisen hetken minä olen voinut unohtaa ja kerjätä ihmisiltä sääliä, arkinen ikävyys kasvoillani. Rukoile minun puolestani, eno, kaikki te suuret, taiteilijat, soihdunkantajat, rukoilkaa!

* * * * *

Ei, olkoot Aatamin lasten kasvot alinomaa niinkuin aurinko!

Ne olivat kuolevan viimeiset selkeät ajatukset, ja kesken sateen rapinan ja yhä pimenevän illan leimahtivat ne ikäänkuin olisi kohotettu soihtua.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK SYDÄMET ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- SYDÄMET
- SISÄLLYS
- SYDÄMET
- VIIMEINEN KEINO
- RAKASTUNEEN RETKIÄ
- ALASIMENA JA VASARANA
- HÄTÄHUUTOJA SYVYYDESTÄ
- KYLVÖT JA NIITOT
- KUOLINSANOMIA MERELTÄ
- LIONARDO JA CHOPIN
- SOIHDUNKANTAJAT
- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE