Toni
Date: 2025-06-13T00:00:00+00:00
Keywords: Finnish fiction -- 19th century

The Project Gutenberg eBook of Toni

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Toni

Alkuperäinen kertoelma

Author: Thilda Cederwaller

Release date: June 13, 2025 [eBook #76285]

Language: Finnish

Original publication: Tampere: Hj. Hagelberg, 1885

Credits: Tuula Temonen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK TONI ***

language: Finnish

TONI

Alkuperäinen kertoelma

Kirj.

Thilda [Thilda Cederwaller]

Tampereella, Hj. Hagelberg, 1885.

1. Luku.

Oli eräs syyskuun pilvinen päivä. Myrsky oli äsken tau'onnut, mutta rauhaton meri lähetti vielä kuohuvia laineitansa särkkien yli ja väliin, kaikki asukkaat Rabensteinin ympärillä olivat liikkeellä, sillä myrsky oli ajanut suuren laivan hiekkasärkälle, johon aallot sen olivat kohta hajoittaneet murskaksi. Kaikki apu näytti enää mahdottomalle. Kuitenkin nähtiin eräs kalastajavenhe hiljaan ja vaivaloisesti pyrkivän vaahtoisten aaltojen poikki särkyneesen laivaan. Kreivitär, joka nyt seuroinensa asui linnassa, jossa äsken nähty haaksirikko oli kaikkia säikyttänyt ja pannut surkuttelemaan onnettomia, oli luvannut palkinnon jokaisesta ihmishengestä, joka sieltä voitaisiin pelastaa. Tämä palkinto kiihoitti kalastajain intoa. Mutta raivoinen meri uhkasi tehdä kaikki yritykset mitättömiksi. Viimenkin oli pelastusvenhe saavuttanut särkyneen laivan, jota aaltojen tyrskyt yhä pieksivät hiekkasärkkiä vastaan. Kaikki apu näytti jo myöhäiseltä. Laiva oli tyhjä ja autio; kajuutit ja hytit olivat täynnä vettä, mastot ja purjeet puoleksi haudatut särkän hiekkaan. Ainoastaan hengen määrällä saattoi päästä laivan kappaleille. Uskaliaat ja tottuneet kalastajat eivät pelänneet mitään. Vaahtoiset aallot, joiden kanssa he olivat tottuneet taistelemaan, eivät näyttäneet ryhtyvän heihin. He olivat kuin lentävät kajavat pian tutkineet jokaisen loukon. Se ylpeä laiva, joka äsken oli kyntänyt aaltoista vettä, oli syrjällään hiekassa, se oli keskeltä taittunut: ja yksi sen puoliskoja ajettu korkealle särkälle, jossa aallot sitä heiluttivat. Aaltojen kohina ja laivan kappaleiden kolke oli ainoa ääni, joka sieltä kuului, kaikki oli muutoin kuolevan hihaisuutta. Vihdoin kajahti kohinan seasta iloinen ääni; toinen pelastajoista huusi: "ihminen, ihminen!" Erään kajuutan nurkassa oli löydetty ihmishaahmo, kuolleena — ei, ehkä vielä elävänä, sillä hänen lämmin ruumiinsa ilmaisi hänessä vielä olevan henkeä, tahi jos hän oli kuollut, niin se oli tapahtunut aivan äsken. Ruumis vedettiin esiin ja vimin pelastusvenheesen. Se näytti olevan nuori tyttö. Pelastajat käärivät hänen kuiviin ja lämpöisiin kääreihin ja lähtivät löytöinensä heti soutamaan maalle.

"Minä luulen, Juho", sanoi vanhempi miehistä, "etemtne tänään tule saaliistamme juuri rikastumaan, käyttäkööt hänen armonsa, kreivitär, vaikka kaikki tohtorinsa ja hyvät hoitonsa; kuollut on aina kuollut."

"Oi, isä", vastasi nuorempi kalastaja, "ainakin kreivitär meidän vaivamme palkitsee, ja muutoin, eihän tämä nainen vielä liene kuollut, ja silloin se on tohtorin asia eikä meidän."

"Tohtorinko?" sanoi isä, "juuri kuin hän voisi antaa henkeä hukkuneelle ihmiselle! Onko hän jo parantanut ruhtinattaren, jota hän jo on pian vuosikauden rohdoillansa juottanut ja laastaroinut. Hän toi muka hänet tänne hengittämään meri-ilmaa, juuri kuin ihminen sillä voisi elää. Kuoleehan täälläkin meri-ilmassa kaikki kuin kaupungissakin."

"Mutta sanoihan äiti, jota taanoin kaloja linnaan vei, ruhtinattaren jo olleen paremman."

"Sen parempi. Soisinhan minä tuohonkin kurjaan henkeä saatavan, kunhan sen sitte vaan elättäisivät. Hän on varmaan kadottanut kaiken omaisuutensa ja nyt täällä, vieraassa maassa"…

"Hoh, hoh!" huokasi poika. "Ei paljaasta elämästä suuresti kiitetä, jos ei ole millä sitä ylläpitää. Vaan katsos, isä, millaiset hienot kädet, ei niillä työtä näytä tehdyksi."

"Sinä puhut hyvin typerästi, poika. Onhan töitä, jotka eivät käsihin tartu. Mutta yhtä kaikki; me viemme tuon saaliimme nyt linnaan ja saamme sieltä luvatun palkinnon. Muusta pitäkööt huolen siellä?"

* * * * *

Rabensteinin vanha ravistunut linna oli äsken uudelleen elpynyt. Sen loiston aika jo oli kyllä ammoin ohitse, mutta sen sisäpuoli ei ollut vielä niin rappiotilassa kuin se ulkopuolisesti näytti. Sen terveellinen asema meren rannalla oli saattanut sen nyt asunnoksi sairaalle Antonia-ruhtinattarelle, jonka sielläoloa ja hänen suurta huviseuraansa varten se oli huolellisesti korjattu ja kaikin puolin uudistettu. Ruhtinattaren tohtori oli kuitenkin pian lähettänyt tiehensä suurimman osan joutilasta hoviseuruetta ja pidättänyt vaan potilaalleen tarpeellisimmat palvelijat. Siten olisi linnassa ollut tilaa kyllältä koko laivaväestölle, jos kalastajat olisivat sen onnistuneet pelastaa.

Kreivitär, linnan nykyinen emännöitsijä, tuli siis hyvin murheelliseksi, nähdessään kun kalastajat toivat hänelle vaan yhden ainoan pelastetun laivasta, jonka onneton hukkuminen linnan edustalla oli aamulla säikyttänyt kaikki tämän rauhallisen linnan asukkaat ja, mikä pahempi, vaikuttanut syvän liikutuksen linnan korkeaan potilaasen.

Kokeneen lääkärin hoito sai vihdoin henkiin sen jo pian jäähmettyneen pelastetun naisen, mutta se onnetoin tila, jossa hän oli tuntikausia saanut olla, elämän ja kuolevan välillä, oli niin heikontanut hänen voimansa, ettei vielä ollut mitään vakuutta jäisikö hän eloon, vai nukkuisi jälleen mitään tietoa vielä ei voitu saada ken ja mistä tuo pelastettu nainen oli. Tainnuksista virvottuansa hän oli kohta nukkunut syvään horrosuneen, jolloin lääkäri jätti hänet luotettavan hoitajan huostaan.

"Kummallista", sanoi itsekseen tohtori, astuessaan pitkää käytävää linnan toiseen kylkirakennukseen, jossa asui ruhtinatar seuroinensa, "kummallista, mitä vivahdus samaan muotoon noiden molempain potilaiden välillä. Saattaisi luulla heidät sukulaisiksi, mutta toinen korkeaa sukua, vanhan ruhtinasperheen tytär, ja toinen tuntematon, jostakin kaukaisesta maasta ja kansasta. Hm! ne eräät sanat, joita hän sammalsi avatessaan silmänsä, olivat aivan outoa kieltä — vaan se on kaikki sattumusta."

"Hyvää iltaa, herra salaneuvos!"

Tohtori hämmästyi ja katsahti ylös

"Teidän ylhäisyytenne täällä!" huudahti hän ihmetellen; "mikä tärkeä syy on tuottanut meille kunnian saada teidän tänne?"

"Syy ei ole kovin halpa eikä kovin pahakaan", vastasi tullut, ministeri, paroni v. Rauch, hieroen käsiään heidän asemessansa saliin.

"Tehkkää vaan hyvä ruhtinattaremme terveeksi, minä valmistan hänelle pian loistavan kohtalon."

Tohtori kohotti olkapäitänsä virkkamatta mitään.

"Hänellä on vielä tärkeä tehtävä", jatkoi ministeri innokkaasti. "Ken uskoisi hänen heikossa kädessään nyt riippuvan koko maamme onnen?"

Tohtorin otsa vetäysi kurttuihin.

"Onnettomasti, teidän ylhäisyytenne, että ruhtinattaren paranemisesta on hyvin vähän toivoa. Minun kaikki taitoni on ollut turha hänen tautiansa vastaan. — Kohta, — ehkä jo muutamissa päivissä, — pelkään, että pääsemme kaikesta huolesta hänen suhteensa. Sanalla sanoen, teidän ylhäisyytenne, minä luulen hänen korkeudellensa nyt olevan tarpeen ainoasti lievitystä."

"Jumalan tähden, herra salaneuvos, se ei voi olla tottanne! Tietäisitte vaan hetken tärkeyden, te ette suinkaan jäisi toivottomuuteenne. Varmaanhan vielä on jotakin keinoa, — toiseen ilmanalaan — tahi mitä hyvänsä, vaan älkää hiiskuko kellekään asian kannasta. — Meidän täytyy saada aikaa; ettekö millään voi jatkaa hänen korkeutensa elämää edes eräitä kuukausia — sitte kuolkoon vaan, jos tahtoo, — hän on silloin jo tehtävänsä tehnyt, ja me olemme voittaneet. Kuin, te ette vastaa?"

"Teidän ylhäisyytenne, ainoasti ihme voi pelastaa ruhtinattaren, ja meidän aikoina ei tapahdu enää ihmeitä. Älkää puuhatko enää mitään hänen suhteensa."

Puhelemisen keskeytti hovimestarinna, kreivitär von Gerdt, vanhanpuoleinen rouva, hyvin terävän ja lujan näköinen, mutta joka oli piirissään hyvin rakastettu, siitä ystävyydestä ja huolenpidosta, jota hän osoitti kaikille, kenen kanssa hänen oli tekemistä.

"Voin teille toivottaa onnea, herra salaneuvos", sanoi hän, kääntyen tohtoriin päin, ensin tervehdittyään vierasta. "Teidän uusi potilaanne linnan itäisessä osassa nukkuu hyvin rauhallista unta. Siinä olette taas pelastaneet olennon, joka jo oli miltei surman omana, — Tuskin kukaan voi uskoa sen lapsiraukan enää virkoavan, niin kuolleen näköinen hän oli linnaan tuotaessa. Minua haluttaa vaan kuulla hänen elämäkertansa — hän huvittaa minua erinomaisesti — uskotteko, mikä kummallinen vivahdus armaaseen ruhtinattareemme? Heidän kasvonsa ovat pian kuin samassa kaavassa valetut."

"Kuinka, teidän armonne? Ruhtinattaren muotoinen, ja sen se on, teidän salainen potilaanne?" kysyi uteliaasti paroni v. Rauch.

"Onneton raukka, jonka kreivitär pelastutti hukkuneesta laivasta, antaakseen minulle tilaisuuden käyttää taitoani paremmalla menestyksellä kuin ruhtinattareemme. Nuori tyttö, joka luultavasti on kadottanut kaikki, mitä elämässä on kalleinta, sukulaiset, suojelijat, omaisuuden, kun ruhtinattaremme, jonka elämästä, — kuten teidän ylhäisyytenne sanoo, — on niin paljon toivoja, ehkä piankin ja pakosta on jättävä kaikki. Sen verran on teidän viisaiden valtiomiesten uhoista", sanoi vanha tohtori katkerasti naurahtaen.

"Vaan ovatko he todellakin niin yhtä näköä, nuo teidän molemmat potilaanne?" kysyi paroni v. Rauch uteliaasti.

"Kummallisesti yhtä, sekä näön että nyt tilaisuutensakin suhteen. Paraneeko heistä kumpikaan, se on vielä minulle ihan pimeää", vastasi tohtori ikäänkuin itsekseen, kävellen edestakaisin ja jättäen puheen jatkamisen toisille.

"Mitä hän tarkoittaa?" kysyi kreivitär uteliaasti, "ja mitä se on teidän ylhäisyytenne, jota, jos tohdin kysyä, te uhoatte ruhtinattaremme suhteen?"

"Armollinen kreivitär, teille, ruhtinasperheemme tunnetulle ystävälle, voin virkkaa sen tärkeän salaisuuden. Te ette vielä tietäne nykyistä rahapulaamme, ettekä varojemme ja luottamuksemme ahdinkoa. Oh, mitkä surulliset ajat sille, jonka huostassa on kaikki, jonka työnä on säilyttää silmille tuota ruhtinaallista loistoa ja rikkautta, silloinkin kuin kaikki varat ovat lopussa."

Kreivitär nyykäytti päätänsä.

"Minä olen sitä kyllä jo aavistanut. Sitähän me saimme tulla tähän ravistuneesen linnaan hengittämään meri-ilmaa, sen sijaan kuin olimme määrätyt Italiaan ja Ageriaan, kuten hyvä tohtorimme oli tahtonut. Täällä ei tarvita mitään suurta hoviseuraa, ei yksin annettu ruhtinattaren äidin saattaa tytärtänsä tänne, kuten hän itse oli tahtonut, sanottiin hänen muka ei sietävän merituulia, vaikka nuo korkeudet siten pakoitettiin sietämään eroa toinen toisestaan. Silloin pidettiin tämä ravistunut, vanha linna kylliksi hyvänä ruhtinattarelle, joka vaan ehkä odotettiin kuolevaksi ja mitä vähemmällä pääsevän vaivoistansa. Ajateltiinko jo käyttää hänen elämänsä muuhun? nyt olisi kaikki toisin! Kuinka, teidän ylhäisyytenne, ruhtinattaren elämä on teille nyt tullut niin tärkeäksi? Etteköhän jollain etuisalla naimiskaupalla jo arvele parantaa valtion varoja, joita ruhtinas ja hänen arvoisa poikansa ovat kaikin voimin koettaneet tuhlata?"

"Jumalan tähden, kreivitär", huudahti ministeri säikähtyneenä, "mitä syytöksiä! Mutta kuulkaa, teidän armonne: meidän kesken, te arvaatte oivasti. Mutta varojemme oikeaa tilaa tuskin voitte aavistaa. Minä sanon sen teille — perikato ja sen kanssa luopumus vallasta — vararikko — ne ovat meillä edessämme — jos ei valtioviisaus siitä voi pelastaa. — Tunnettehan nuoren ruhtinas Albertin H:ssa, sen varman ruhtinaskunnan, jolla on äärettömät yksityiset varat?"

Kreivitär heristyi kuulemaan, liketen ministeriä.

"Kuinka, millä te sen olisitte saanut toimeen?" kysyi hän uteliaasti.

"Ei suinkaan vähällä, teidän armonne! näettekö, H:n hovi tahtoi nuoren ruhtinaansa naitetuksi, mutta ruhtinas ei suostunutkaan morsiameen, joka hänelle oli määrätty, hän suuttui ja keskustelut seisattuivat. Ruhtinaan täytyi luonnollisesti ilmoittaa syyksi jonkin vanhemman rakkauden ja ruhtinatar Antonia"…

"Mitä kaikkea, teidän ylhäisyyytenne? Minun tieteni ruhtinas Albert ja Antonia eivät ole toisiaan nähneetkään, sen vähemmin voi puhetta olla taipumuksesta."

"Malttakaa vaan, kreivitär, te saatte kuulla vähäisen romaanin. Noin 17 eli 18 vuotiaana Albert-ruhtinas oli eräällä matkalla kävellyt metsästysretkellä, hän yhtyy muutaman ruhtinaallisen huvilan puistoon, näkee siellä pienen tytön, miltei lapsen, joka itkee pientä ansaan tarttunutta sylikoiraansa. Ruhtinas juoksee 'esiin, pelastaa koiran ja tyttö ottaa sen ihastuksella ruhtinaan käsistä ja hyväilee sitä iloissaan, kun puistosta samassa kuuluu ääniä, jotka pakoittavat tytön peljästyneenä juoksemaan pois, tuskin ehdittyään kiittää nuorta auttajaansa. Ruhtinas kiiruhti vielä hänen perästänsä, mutta tyttö oli jo hävinnyt. Hän oli kuitenkin ehtinyt niin ihastua tähän ilmaukseen, ettei hyvään aikaan voinut lähteä paikalta. Vihdoin kääntyessään takaisin, hän löytää hienon, valkoisen nenäliinan, jonka sikkoon oli ommeltu nimi 'Toni', kukkaisseppele ympärillä ja ruhtinaallinen kruunu sen yli. Tämän, muiston on ruhtinas Albert säilyttänyt, eikä lupaa suostua ottamaan ketään muuta kuin sen ihanan neiden.

"Noh! ja korkealle valtioviisaudelle siis on meidän ruhtinatar se Toni, jota Albert-ruhtinas etsii, soveltukoon se siksi tahi ei. Mutta jos ruhtinattaremme ei ollenkaan vastaisi hänen muistokuvaansa?"

"Päinvastoin, kreivitär, tapaus sopii oivallisesti meidän ruhtinattareemme. Kun tämä 4—5 vuotta sitte palatessaan kylpypaikasta matkusti H:n kantta, hän seisattui juuri mainitussa huvilassa. Antonia-ruhtinatar, joka silloin oli 13—14 vuoden välillä, seurasi äitiänsä, ja hänellä saattoi kyllä olla pieni sylikoiransa mukanaan. Lisäksi, ruhtinas on viimeisessä näyttelyssä nähnyt ruhtinattaremme muotokuvan ja yhtäkkiä huudahtanut; 'Toni!' Valtioviisaus on tarvinnut vaan koota nämä seikat, ja siten on kaikki valmisna."

"Niin, kaikki, jos kuolema vaan ei tahdo laitostanne rikkoa", virkkoi tohtori. "Vahinko vaan, etteivät aikeenne olleet valmiit silloin, kun olisi vielä ollut aika jotakin koettaa. Mutta matka Italiaan ja Algeriaan oli silloin turha kulunki."

Tohtorin puhe nosti veren ministerin päähän. Hän oli vastaamaisillaan, kun tohtori sai kutsumuksen potilaan luo, ja kreivitär, annettuaan käskyn hovimestarille vieraan hoidosta, seurasi häntä sinne. Ministeri lähti myös salista, mennen nauttimaan vähän lepoa matkansa vaivoista sekä miettimään niitä peloittavia kuulumisia, joita tohtori oli antanut potilaan tilasta.

Se oli todella kova kohtaus tämän utalan valtioviisaan hienosti ja vaivalla mietityille uhoille, nyt nähdä puuttuneensa omiin hairauksiinsa.

Vuosi ennen tohtori Werner oli esittänyt ruhtinattarelle ulkomaan matkaa, mutta silloin perintöruhtinas oli juuri tuhlannut pelissä Suunnattomat rahasummat, ja estääksensä julkista häväistystä ministerin täytyi hankkia rahat mistä tahansa. Sairas ruhtinatar oli silloin vastuksena ja lähetettiin sellaiseen paikkaan, missä saisi hiljaisuudessa vaan päättää vaivaloisen elämänsä. — Ja nyt, millä halulla häntä toivottiin nähdä terveenä ja kukoistavana, saadaksensa hänellä edullisia liittoja. Ministeri käveli levottomana edestakaisin miettien.

"Eikö tuo tohtorin ja kreivittären tyly käytös tullut vanhasta vihasta minua kohtaan", arveli hän, "ja enkö tarvitsisi omilla silmilläni nähdä ruhtinattaren terveyden tilaa tullakseni siitä vakuuteen."

Päätetty; hän pyysi ja sai luvan tulla potilaan huoneesen.

Siellä oli äsken taisteltu kova taistelu. Sairaalla oli ollut taas yksi hänen raskaimpia kohtauksiansa, joka uhkasi katkaista hänen heikon elämänsä langan. Kokenut lääkäri onnistui kumminkin vielä saamaan huojennusta ja sairaan tila oli tullut paremmaksi. Hän voi tyyneenä nähdä ministerin tuloa ja vastata hänen terveykseensä. Tuskin kuuluvalla äänellä hän sanoi "kiitoksia" terveyksistä, joita ministeri toi hänelle Tonista, vanhemmista ja sukulaisista. Tohtori kutsui ministerin syrjään, ja sopotteli hänelle hiljaan. Potilas katseli levottomasti, kuumeesta loistavin silmin ympärilleen ja kreivitär painoi päätänsä Sairaan yli, ottaen hellästi käteensä hänen laihtuneen kätensä.

"Kallis lapseni, haluatteko mitä?" kysyi hän hempeydellä.

"Minä haluaisin tietää", kuiskasi sairas, "saatiinko hukkuneesta laivasta ketään pelastetuksi."

"Yhden ihmisen henki vaan, kallis ruhtinatar. Nuori, noin teidän ikäisenne neiti, jonka hyvä tohtorimme on saanut ihan tainnuksista virkoamaan, vaan hän on vielä hyvin heikko."

"Yhden ainoan", kuiski hhuo'aten ruhtinatar. "Lapiraukka, hän on nyt ehkä arvotonna ja köyhänä joutunut vieraasen, tuntemattomaan maahan. Kuinka onnettomaksi hän itsensä nyt tuntenee. Voi kuinka häntä surkuttelen."

"Levoittukaa, ruhtinatar", sanoi kyyneleet, silmissä kreivitär.
"Hänestä me kyllä pidämme huolen. Ettekö nyt tunne jotakin huojennusta?"

"Hyvä kreivitär! Minulla on nyt niin helppo. Enkö voisi tulla vielä terveeksi?"

Kreivitär katsoi häneen surullisesti.

"Oh, minä tahtoisin vielä tehdä niin paljon." Kyyneleet vuotivat hänen vaaleille kasvoillensa.

"Rakas lapsi, levoittukaa. Toivokaamme, että raitis meri-ilma täällä antaa teille vielä voimia."

"Jos minä kuitenkin tähän kuolen, kreivitär, oh, minun rakas äitini, ken häntä lohduttaa? — Ja tuo onneton, pelastettu neiti, jos hän parantuu, otattehan hänet — minä jätän vielä vähän varoja, auttakaa niillä häntä — minä voin edes lyhyellä elämälläni tehdä jonkin hyvän työn, pelastaa kurjuudesta yhden onnettoman, joka on minun kanssani saman katon alla kärsinyt — muutoin minun elämäni on ollut niin mitätön."

"Kallis ruhtinattareni! Älkää puhuko niin. Tiedättehän kuinka hellästi kaikki olemme teitä rakastaneet. Onhan korkeilla vanhemmillamme jo ollut teistä monta iloa. Jättäkää nuo surulliset ajatukset. Te voitte vielä vaikuttaa paljon hyvää."

"Ei, kreivitär, minä tunnen toisin." Kyyneleet värisivät taas hänen silmistään.

"Hyvä ruhtinatar, te ette vielä minua jätä. Minulla ei ole ketään rakkaampata maailmassa!"

Suloinen hymy kuvausi ruhtinattaren vaaleille huulille, ja hänen poskillensa levisi vieno rusoitus.

"Kun minä olen pois, kreivitär, te annatte kaiken rakkautenne äidilleni — ja tuolle onnettomalle neidelle. Ottakaa minun Sijaani hän."

Tohtori, joka oli puhellut ministerin kanssa, alkoi tulla levottomaksi. Hän lähestyi nyt sairaan vuodetta ja sanoi: "Levoittukaatte ruhtinatar ja te, kreivitär, älkäätte suvaitko puhua niin paljon rakkaalle sairaallemme, joka tarvitsee hiljaisuutta ja lepoa."

"Ei, hyvät ystäväni", sanoi hiljaan ruhtinatar, "antakaa minun puhella, älkää minulta sitä nyt kieltäkö, antakaa minun puhella, älkää minulta sitä nyt kieltäkö, sillä minä tiedän loppuni lähenevän — ja minä olenkin valmis lähtemään. — Rakas äitini, hän kyllä minua suree, minä sen tiedän, sekä isäni ja veljeni; kuinka heitä aina olen rakastanut! Lupaattehan te kaikki heitä lohduttaa ja olla avulliset heidän huolissansa."

Tohtori katsahti hämmästyneenä ministeriin. Sairas jatkoi:

"Minä kyllä olen huomannut heillä olevan huolia, raskaita huolia, ehkä en tiedä niiden syytä. Luvatkaa minulle, rakkaat ystäväni, olla heille uskollisena apuna kaikissa heidän huolissansa. Muuttakaa heille kaikki se rakkaus, minkä olette minulle osoittaneet, pankaa kaikki voimanne helpoittaaksenne heidän huoliansa, joita te varmaan ymmärrätte paremmin kuin minä. — Tehkää se niinkuin tiedätte, että minä olisin tahtonut tehdä. Oi, mitähän minä en olisi tahtonut antaa, poistaakseni synkeyden isäni katsannosta, tuodakseni ilon hymyä veljeni huulille! — Oi, luvatkaa se!" Näin sanoen hän otti molempain kädet, kreivittären ja tohtorin, sekä kertoi hiljaan: "lupaattehan sen?"

"Lupaan, suloinen lapsi!" kuiskasi kreivitär nyyhkien.

Tohtori katsoi surullisena ja epätoivoisin silmin eteensä, virkkamatta mitään. Hän näytti taistelevan kovan sisällisen taistelun, hänen huulensa painui lujasti vastakkain; vaan kun sairaan silmät tuskallisesti rukoillen kääntyivät häneen, vastasi hänkin:

"Niin, minä lupaan sen, kallis ruhtinatar, jos se voi teitä rauhoittaa."

"Kiitoksia", — kuiskasi sairas, "nyt olen levollinen — teihin — minä — luotan." —

Hänen kätensä hervahtivat ales, hänen silmänsä painuivat umpeen, hänen vaaleat huulensa vetäytyivät suloiseen hymyyn. Oliko se kuolema vai rauhallinen uni? Huoneessa vallitsi juhlallinen hiljaisuus, mutta meri syöksi ijäti pauhaavaa aaltojansa vuoren korkuisina vaahtoina särkille.

* * * * *

Tohtori seisoi kohta toisen sairasvuoteen vieressä; siinäkin taisteltiin elämän ja kuoleman välillä. Oliko tuo tuntematon olento viskattu merestä katoamaan unhotettuna tähän vieraasen maahan? Surma oli kerran tullut tähän vanhaan linnaan. Hän ei tahtonut sieltä erota tänä yönä viemättä kerallaan edes yhtä saalistansa.

2. Luku.

Vähä enemmän kuin vuosi viime kerrotuista tapauksista löydämme vanhan tuttavamme, hovimestarinnan, kreivitär von Gerdt'in, mukavasti istuen sohvassaan loistavasti sisustetussa salongissa. Lepo nyt olikin hänelle mieluista, tälle arvoisalle naiselle, joka, äsken tultua kotiin pitkältä matkalta, oli tehnyt käyntinsä hovilla ja oli sen perästä saanut tilaisuuden vetäytyä ominaiseen asuntoonsa. Hän ei ole nyt kuitenkaan yksin. Nojatuolilla hänen vieressään istuu vanhempi rouvasihminen, paronitar v. Orten, joka sitä ennen yhtenä kreivittären kanssa ja tämän poissaollessa oli oleskellut hovissa. Näillä molemmilla naisilla oli nyt paljon puhelemista. Kreivitär utelee kaikkea, mitä on tapahtunut hovissa, jossa niin pitkällä ajalla on sattunut paljon muutoksia. Kauan aikaa vastailtuaan kreivittären kysymnyksiin siitä kaikesta, paronitar jatkoi vihdoin vilkkaasti:

"Noh, vaan nythän olemme saaneet teidät takaisin, emmekä ai'o niin pian teitä laske pois. Siitä onkin hirmuisen pitkä aika, kun viimeksi olimme yhdessä. Mutta te olettekin tällä aikaa tehneet ihmeitä ja kummia. Ruhtinatar on kukoistanut ja tullut niin loistavan ihanaksi kuin vasta puhjennut ruusu."

"Niin, eikö se ole?" sanot kreivitär, "ilahuttavaa. Siitä näette mitä matkat vaikuttavat. Mutta se ei ole niin paljon minun ansioni, vaan enemmän kokeneen lääkärimme. Minulla on ollut vaan ikävänä työnäni säilyttää tuossa rakkaassa lapsessa vähän hovitapoja ja tavallisimman etiketin aistia, sillä mitä tohtori siitä huolisi, joka vaan tahtoo vapautta, liikettä ja raitista ilmaa, niin että minä olin pääsemättömässä varjellessani, ettei ruhtinattaremme muuttuisi ihan raakalaiseksi. Oikein hengitän keveämmästi nyt, kun hänen ensi tulonsa hoviin on tapahtunut ilman suuritta etiketin loukkauksitta."

"Oh! olkaa, kreivitär, hänen korkeutensa käytös oli kaikin puolin säädyllinen. En kuitenkaan odottanut nähdä häntä niin liikutettuna, kohdatessaan äitiänsä, ruhtinatarta."

"Se ei minua yhtään kummastuta", vastasi kreivitär, "kun ajattelee miten vähän heidän korkeutensa erotessaan toivoivat enään saada toisiaan nähdä. Minäkin olin enemmän liikutettu, kuin uskalsin näyttää, muistaessani, kuinka vähältä surma oli viedä tuon suloisen ruusumme."

"Todellakin, ruhtinattaren taudista oli niin monta huhua, että vaikea oli tietää, mikä oli totta, mikä ei. En ole ruhtinatartamme nähnyt koskaan niin surullisena kuin paroni v. Rauchin palattua Rabensteinista. Sitte saatiin kuulla että matta Italiaan vihdoinkin oli saatu toimeen, ja te olitte lähteneet sinne niin yhtäkkiä, ettei ruhtinatar, joka aikoi vielä nähdä tytärtänsä, ennättänytkään jättämään hänelle hyvästi."

"Niin, paronitar, se oli todellakin hyvään aikaan. Jos olisimme viipyneet vielä viikon, ehkä kaikki jo olisi ollut myöhään. Siinä ei ollut aikaa jäähyväisille, joita tohtorimme muutoinkin pelkäsi kuin kuolemaa. Ne olisivat vaan muka vahingoittaneet potilasta, jolta täytyi karttaa kaikki mielen liikutukset. Niin, hyväseni, kun näette ruhtinattaren niin terveenä ja kukoistavana, tuskin voisitte aaveksia, miten heikko ja hermoton hän oli."

"Onko se totta, kreivitär", sanoi paronitar nojautuen lähemmäksi, "että hän, kuten huhu kertoi, olisi ollut vähän heikkopäisenä?"

"Älkää, ystäväni! olisiko sellaista uskottu!" huudahti kreivitär vaalistuen. "Hän oli kyllä heikko, ruumiillisesti sekä hengellisesti, etenkin hänen muistinsa oli heikontunut, mutta hän varmistui ihmeellisen pian. Meille jäi siitä kuitenkin surullinen muisti ja sentähden emme siitä tahdo puhella. Pienin muistutus siitä ajasta liikuttaa ruhtinatarta syvästi. Siksi on parasta olla vaiti entisistä, niin kuin vanhoista tuttavuuksista ja senlaisista. Minä pelkään senlaisissa tiloissa aina jotakin varomattomuutta, ja me olemme sentähden välttäneet sellaisia. Ruhtinattaren hoviseurakin on pian kaikki uusia tuttavuuksia. Näettekö kuinka hän säikähti ministeriä? minä luulen, ettei hän tule koskaan häneen tottumaan."

"Ah!" huudahti paronitar, "sentähden hän siis aina tulee ikäänkuin hämille minua ja muita vanhoja tuttavia kohdatessaan."

"Aivan niin, paronitar, puhukaa mitä vähimmin menneistä ajoista, älkää olko tietävinänne niistä mitään, silloin, luulen minä, saatte te nähdä, miten ruhtinatar on puhelias ja hauska. Hän on suurella innolla hankkinut tietoja, käynyt katsomassa museot ja taidenäyttelyt joka paikassa, mihin hänellä matkoillaan on tilaisuutta ollut.

"Sen hänestä voinkin toivoa", sanoi paronitar, "hän oli aina niin sievä ja ahkera tyttö."

"Hauskaa on nähdä", jatkoi kreivitär, "miten ruhtinatar tulee viihtymään hovissa nyt, oltuaan sieltä niin kauan poissa; hän oli vielä pelkkä lapsi, kun hänen huono terveytensä pakoitti hänen jättämään ylhäisen asemansa loiston, johon hän nyt on ihan tottumatoin."

Paronitar naurahti. "Luuletteko hänen niin kauaksi jäävän tänne? Jos huhuja saisi uskoa, ja mitä hänen ylhäisyytensä v. Rauch —"

Kreivitär säpsähti. "Olkaa, paronitar! Onhan hirmuista, niin pian eroittaa vanhemmistaan tuota armasta lasta. Tuskin pääsneenä kotiin, oltuansa miltei heiltä kadonnut, ja nyt jo jälleen häntä eroitettaisiin. Ei, ystäväni, se huhu antakaatte vielä jonkun ajan olla sillänsä."

Useampain vieraiden tulo keskeytti puhelun. Vanhoja tuttavia tuli kuulustamaan kreivittären vointia ja ruhtinattaren onnellista paranemista. Kaikki ylistivät tohtori Wernerin suurta taitoa, ja kreivitär kehui Italian matkaa, joka viimeksi teki parhaimman avun. "Se olisi vaan ollut teshävä ennen, ettei lapsiparka olisi tarvinnut niin kauan kärsiä", sanoi hän vakavasti.

Vieraat eivät viipyneet kauan. Useimmat olivat jo lähteneet ja paronitarkin oli jo nousnut heittämään jääshyväisiä, kun ilmoitus tuli yhtäkkiä ruhtinattaren tulosta. Hän tulikin heti ilmoittavan palvelijan perästä ja kiiruhti iloisesti kreivittären luo, ettei tämä ehtisi nousta istumiltaan. Nuori hovinainen seurasi ruhtinatarta.

"Hyvä kreivitär, ette saa nousta. — Niin, torukaa minua vaan, jos olen taas loukannut etikettiä, mutta tulen kuitenkin katsomaan miten matkanne jälkeen voitte. Annattehan minun osoittaa vähäisen kiitollisuutta monista vaivoistanné minun tähteni", sanoi ruhtinatar yhdellä henkäyksellä.

"Hyvin ystävällistä, teidän korkeutenne, josta sydämestäni kiitän — mutta, anteeksi — näin myöhään", jatkoi kreivitär nuhtelevasti.

"Olkaa huoleti, minä en tullut jalkaisin, enkä ajuritta, hovivaunut seisoivat pihalla ja, kuten näette, en ole yksin. Minä palaan myös heti nähtyäni, että voitte hyvin ettekä", jatkoi hän naurahtaen, "minuun ole suuttuneet. Olenko minä teistäkin, paronitar, tehnyt rikoksen kuin tulin tänne?"

"Teidän korkeutenne osoittaa kreivittärelle niin lempeää kohteliaisuutta, että suuremmatkin viat voisivat peittyä", vastasi paronitar 'v. Orten.

"Kuitenkin mitä! Siis minun täytyy mennä. Hyvästi, hyvä kreivittäreni. Ettehän tänään minua enää toru. Sen saatte tehdä huomenna. Nyt au revoir!"

Iloisesti hymyillen ruhtinatar meni seuroinensa.

"Kuinka suloinen hän on! Ja mikä hyvä sydän hänellä on!" sanoi paronitar ihastuneena.

"Kieltämättä, hänellä on sydäntä ja päätä, enemmän malttia vaan ja, kuten muistutin, hovintapoja. Mutta ymmärrättehän, ettei hänelle voi käyttää mitään lujuutta."

Eräänä päivänä ruhtinattaren tultua kotiin, hovilla oli hyvin harvinainen juhla. Talven ensimmäinen kylmä oli jäätänyt linnan vieressä olemvan järven. Koko hovi keräätyi välkkyvälle jäälle ja suuri joukko kansaa riensi sinne. Kaikki ihmiset tahtoivat nähdä tuon ihmeellisesti parannetun ruhtinattaren. Onneksi hän ei itse aavistanut olevansa nyt yleisen uteliaisuuden esineenä, muuten hän olisi ehkä tullut siitä hämille; nyt hän oli vaan ihastunut tuohon täällä harvinaiseen huviin; ja kaikki ihmettelivät miten varmasti ja keveästi hän luistimillaan liikkui ja kiisi. Missään ei hän paremmin eduksensa voinut näyttäytyä, missään ei voitu paremmin nähdä miten täydellisesti hän oli Saanut terveytensä takaisin. Hänen sinisilmistänsä loisti nuoruuden into ja elämän hehku. Punaisina hohtivat hänen poskensa ja tuulessa häilivät hänen vaaleat kiharansa. Hän oli tällä hetkellä terveyden ja ilon elävimpänä kuvana.

"Hänen korkeutensa on kuin siihen luotu", sanoi paronitar v. Orten hovimestarinnalle. "Eräs hoviherroja, nuori hieno kamariherra, joka seisoi lähellä muistutti:

"Olisitte olleet matkallanne, paronitar, kun meitä kohtaisi tuisku, ja yksi vaunun pyörä rikkui. Silloin olisitte nähneet, miten se tapaus, ruhtinatarta oikein huvitti. Kuten tiedätte, vaunut lähetettiin W:hin noutamaan ruhtinatarta, kun rautatien siltaa juuri korjattiin. Me muut olimme hänen korkeutensa rinnalla hyvin kurjallisia. Hän kahlasi lumessa ja' yllytti rohkeudellaan meitä. Minun täytyi häntä ihmetellä."

"Ja minun sitte", sanoi nauraen ruhtinatar, joka oli juuri samalla pyöräyksellä seisattunut heidän kihermäänsä. "Te luulitte minua joutavaksi helpeeksi, jonka ensimmäinen tuulenpuuska puhaltaisi tiehensä — ja minä", sanoi hän nauraen, "joka odotin saaneeni ritarikseni uljaan sankarin, löysin hienon kavaljerin glacésormikkaissa."

"Ruhtinatar! — huudahti kamariherra hämmästyen.

"Noh, vain olitteko te sitte meitä suojelemassa?" keskeytti ruhtinatar.
"Tohtorimme oli seurassamme oikeastaan ainoa mies, vaikka niin vanha.
Nykyiset kavaljerit ovat sangen vähän ritaria, vain mitä te sanotte,
herra salaneuvos?"

"Kavahtakaa, ruhtinatar", sanoi tohtori naurahtaen, "muuten saatte vastaanne koko ritariston, ja mikä teidät sitte perii, jos ne tulevat vihamiehiksenne."

"Ritariston", sanoi ruhtinatar nauraen, "näyttäkää minulle ensin ainoa ritari ja sille minä nöyrryn, mutta en kellekään, joka kuivalla maalla pelkää lumen hyyteitä ja tuiskua." Näin sanoen hän pyörähti ja kiiti nuolena taas välkkyvällä vedenpinnalla kenenkään häntä saavuttamatta.

"Mikä liiallisuus", sanoi hovimestarinna. "Siinä näette, paronitar, kuinka vähän hän pitää lukua sopivasta."

"Noh, kreivitär, hiukan vallattomuutta nuoruudelle, ja vaikkapa nuo hienot kavaljerit vähän kuulisivatkin totuutta", sanoi tohtori Werner.

"Ruhtinattarelta kuitenkin ennemmin lempeydellä", vastasi kreivitär.

"Ettehän ruhtinatarta toki voine tylyksi syyttää", Sanoi vähän kiivaammin tohtori. "Hätä ja köyhyys eivät koskaan ole hänen luotansa menneet saamatta apua, mutta turhuutta ja alhaisuutta hän inhoo. Näettekö, minä luulen että tuo hieno kamariherra jo on liikuttanut ruhtinattaren jalomielisyyttä, ja hän jo on valmis katumaan hiukan ajattelemattomia sanojansa", lausui tohtori katsellen luistelijoita.

Todellakin oli kamariherra lähestynyt ruhtinatarta.

"Teidän korkeutenne", sanoi hän harmissaan, "onko jaloa käyttää ylhäistä asemaansa ja sellaisia aseita, joita ei ole luvallinen millään vastustaa? Te olette minua häväisseet ja tehneet minut naurun alaiseksi."

Ruhtinatar seisattui, hämmästyen tätä rohkeata puhetta.

"Ei se ollut niin pahasti ai'ottu", sanoi hän ja lisäsi vähän punastuen: "teillä on oikein, minä loukkasin teitä, millä toivotte sen minun korjaavani? Tahdotteko minun julkisesti peruuttamaan sanani?" Hän näytti vähän levottomuutta.

"Ei suinkaan, teidän korkeutenne", sanoi kamariherra hätäisesti, "minä tyydyn jalomieliseen tunnustukseenne ja toivon vasta saavanne minusta paremman ajatuksen."

Hän teki nöyrän kumarruksen ja vetäysi takasin, mutta ruhtinatar liittyi kreivittären seuraan ja jäi hänen luoksensa.

Ministeri, paroni v. Rauch oli riitautunut tohtorin, salaneuvos
Wernerin kanssa.

"Sanalla sanoen, herra salaneuvos",' jatkoi ministeri, "minä en hyväksy keinoa, jolla te puolustatte ruhtinattaren ylpeyttä. Olisitte neuvoneet häntä tuntemaan asemaansa, kun tunnette, mitä häneltä vaaditaan."

"Teidän ylhäisyytenne", vastasi tohtori, "ruhtinatar tuntee kyllin velvollisuntensa ja on täyttämä kaikki vaatimukset, mutta minä luulen meillä ei olevan mitään oikeutta häneltä vaatia sitä, joka on vastoin hänen mieltänsä."

"Kuinka te olisitte niin unhottaneet?"…

"En mitään, teidän ylhäisyytenne, vaan kaikella on rajansa. Minä kumminkaan en tahdo olla osallisna mihinkään"…

"Se on kyllä!" keskeytti ministeri. "En minäkään ole unhottanut tehtävääni. Kreivitär v. Gerdt on luvannut minua auttaa ja koetelkoon ken voi meidän toimiamme estää."

Kreivitär oli heitä lähestynyt. "Luottakaat minuun, teidän ylhäisyytenne; Sitkein uppiniskaisuus voidaan murtaa, jos niikseen tulee, eikä salaneuvos Werner voi siihen panna esteitä. Ja muutenkin, ruhtinattaren oma etukin sitä vaatii, enkä minä ymmärrä miksi te olisitte sitä vastaan."

"En suinkaan, jos molemmat suostuvat, vaan ei muuten", vastasi tohtori synkästi ja vetäysi pois.

3. Luku.

Talvi oli ohitse. Kevät oli tullut sekä lintujen laulu ja kukkain tuoksu; hovissa oli ollut huvi toisensa perästä; ruhtinatar oli saanut iloita runsaasti, mutta niin vallattoman iloisena kuin luistinradalla häntä enää ei nähty. Hänen nuorilla kasvoillansa asui joku hiljainen alakuloisuus. Ministeri varsinkin ei voinut kehua hänen suosiostansa. Ruhtinattarella näytti kyllä olevan jotakin häntä vastaan, vaikka ministeri aina koetti näyttää, hänelle suurinta kohteliaisuutta ja kohteli häntä ikäänkuin suojelevalla hyväntahtoisuudella. Ruhtinas itse sekä perintöruhtinas lähestyivät häntä harvoin, eikä ruhtinattarenkaan kanssa häun tullut sisällisempään yhteyteen, vaikka tämä osoitti hänelle aina korkeinta kunnioitusta; Tämä olikin ainoa ruhtinattaren käytöksessä, jonka hovimestarinna täydellisesti hyväksyi. Muutoin hän teki, ehkä hyvin hellästi, aina joitakin muistutuksia, jotka juuri eivät olleet ruhtinattaren mieliksi. Salaneuvos Werner oli enimmän ruhtinattaren suosiossa, häntä tämä kohteli aina' ystävällisellä hymyllä ja hänen muotonsa tuli nähtävästi iloiseksi, kun tohtori häntä lähentyi.

Joutohetkinään ruhtinatar harjoitteli ahkerasti oppiansa, jolloin salaneuvos Werner usein oli hänen seurassaan ja nämä hetket näyttivät olevan yhtä hauskat molemmille. Mutta nämä opin harjoitukset olivat alkaneet jo tulla jotenkin säännöttömiksi.

Eräänä aamuna, kuu ruhtinatar oli yksin kamarissaan, ilmoitettiin hänelle salaneuvoksen tulo. Hän lensi iloisena tälle heti vastaan.

"Tervetultuanne, hyvä salaneuvos, oma hyvä tohtorini!" sanoi hän sydämellisesti, ojentaen hänelle molemmat kätensä. "Tulettehan vihdoinkin taas; missä te olette niin kau'an olleet? Arvelin tulla kipeäksi, saadakseni teidät tänne, kun muuten ei teitä saa nähdä", jatkoi hän nauraen ja likentäen hänelle nojatuolia. "Istukaa ja puhelkaamme, nyt kerran vielä yksin kuin ennenkin." Näin sanottuaan hän istui matalalle tuolille hänen jalkainsa juureen, katsoen lapsen luottamuksella iloisesti häneen.

"Noh, pikku ruhtinattareni, kuinka nyt täällä viihdytte?" kysyi hän, katsoen häntä ystävällisesti silmiin. "Olettehan jo olleet niin kauan, että tiedätte, mitä tämä teistä on."

"Tietysti, vahaa valtioviisautta, sitä kerran täytyy oppia hovissa, se on maailman meno, teidän korkeutenne."

"Kuinka, 'teidän korkeutenne!' nyt kun olemme vaan kahden kesken?" sanoi ruhtinatar nuhdellen. "Mihin nyt on jäänyt teidän 'rakas lapsenne', 'pikku Toninne?' Minä en tahdo nyt kuulla herra salaneuvosta, vaan omaa hyvää tohtoriani", sanoi hän hyväillen ja ottaen häntä kädestä.

"Hyviä lapseni", sanoi tohtori leppeästi, sivellen kädellään hänen aaltoilevaa tukkaansa; "teidän täytyy nyt oppia täällä olemaan ilman minua. Olen tullut juuri sanomaan teille hyvästit."

Ruhtinatar hypähti ylös. "Tohtori, kuin? Se ei voi olla tottanne! Sanokaa, ettei se niin ole!" jatkoi hän miltei rukoillen ja ojentaen yhteen puristetut kätensä häntä kohti.

"Se on aivan totta, lapseni. Minä menen täältä suoraan ruhtinaalta pyytämään eroani. Sitte vetäydyn pois ja muutan tilukselleni maalle. Te saatte nuoremman, iloisemman lääkärin, ettekä kaipaa vanhaa, jörömäistä ystäväänne", sanoi hän katkerasti naurahtaen. "Uskokaa, se on parasta niin." Hän nousi ja lähestyi ruhtinatarta, joka oli kääntynyt poispäin; mutta tämä sysäsi häntä takaisin sanoen:

"Noh, menkää sitte; niin pahaksi minä en teitä luullut. Mitä minulle olisi nuorempi lääkäri? Te ajattelette itsekkäästi vaan omaa mukavuuttanne ja hennotte minut jättää tänne ilman ainoaa ystävää. Vaan mitä minä olenkaan teille!" Hän peitti käsillään silmänsä ja purskahti itkuun.

"Lapsi, lapsi", sanoi tohtori surullisesti, "ken se nyt onkaan itsekäs? Te ette tunne mitä joka päivä saan kärsiä, sitä pilkkaa ja noita karsaita silmäyksiä. Te ette voi käsittää kaikkia loukkauksia, joita saan kärsiä vaan siksi, että olen heille vastuksena, josta halutaan päästä irti. Että vanha mies haluaa silloin mieluimmin väistyä, te ette voi sitä arvata."

Ruhtinatar käännähti ja kiersi äkkiä molemmat kätensä hänen kaulaansa.

"Anteeksi tohtori!" kuiskasi hän. "Antakaa minulle anteeksi, vanha ystäväni. Pikku Toninne ei suinkaan tahdo teitä häväistäväksi noilta ilkeiltä hovilaisilta, tuolta viekkaalta paroni v. Rauchilta. Tunnenhan minä ne hienot solvaukset, uskokaat tohtori, minä ne tunnen, enkä tahdo teitä pidättää. Älkää nyt suuttuko vaan minuun, tuskissani vaan minä tein teille väärin — nyt käsitän kyllä hyvin, miksi haluatte erota." Hän katsoi tohtoriin surullisesti ja kyyneleet silmissä. Tohtori oli myös liikutettu, hän puristi häntä rintaansa vasten ja siveli hänen tukkaansa.

"Lapsi parka! Tekin sen ymmärrätte!" sanoi hän, pian itsekseen, "ja minä olen kumminkin mies ja te vaan heikko tyttö. — Oi", jatkoi hän sitte, katsellen hänen nuorta kyyneleistä muotoansa, "minä en mene, minä jään, te voitte vielä tarvita luonanne ystävää, ja eihän teillä ole täällä muita. Jos en voisikaan teitä auttaa, niin lohduttaa edes voin, jos on tarvis."

"Tohtori, oh, isällinen ystäväni! Voisinko teitä kyllin kiittää! Ja kuinka voin uhraukseenne suostua?" Hän puristi innokkaasti tohtorin kättä ja painoi sen huulillensa.

"Minun suloisin palkintoni on tyttärellinen rakkautenne", sanoi tohtori ja painoi suutelun tytön kirkkaalle otsalle. "Pieni veitikka, mihin olette minun saaneet? En ollenkaan tiennyt niin vaikeaksi, miltei mahdottomaksi teistä erota", sanoi hän hymyillen. "Sanokaat, miksi olemme niin?"

"Hyvä tohtorini! tehän olette pelastaneet henkeni, ollut isällinen ystäväni, turvani, mitä olisin ilman teitä?" sanoi hän vakaisesti. "Kiitollisuus yksin jo sitoisi minun i'äkseni teihin. 'Jos saisin seurata teitä kotiinne ja päästä sinne tyttäreksenne, kuinka onnellista, — mutta", — hän huokasi syvästi, "ei, se ei käy nyt laatuun, minun täytyy pysyä, missä kerran olen. — Mutta sen sittenkin sanon, älkööt uskoko voivansa pakoittaa minua naimisiin oman mielensä mukaan."

Tohtori katsahti hämmästyen. "Vaan jos he sitä tahtoisivatkin, lapseni. Älkää noin tuijottako, se ei teitä kuitenkaan auta. Ehkä se on parasta, kun sen saatte kuulla minulta ja tottua siihen ajatukseen, sillä ennen eli myöhemmin sen kuitenkin kuulette ja silloin on hyvä jo olla varustunut. Sitä vartenhan minä tahdoinkin erota, kun en luullut voivani siinä teitä auttaa."

"Mutta, tohtori, kuin se on mahdollista?" sanoi hän miltei vavisten ja tuijotti hämmästyneenä. "Ken se sitte on?"

"Lienee parasta sanoa teille kerrassaan kaikki, muuten saattaisitte turhalla vastarinnalla pilata asemanne. — Tiedättehän että ministeri lähetti meidät pohjan meren rannalta suorastaan Italiaan. Siksi hankittiin tarpeelliset varat, joita sitä ennen oli mahdotoin mistään saada. — Uskotteko todella tuota liikuttavaa satua valtiomiehestä, joka säälii surevaa äitiä — ja säästäen äidillisiä tunteita sai mahdottomia mahdolliseksi? Niin, raha-asiain epätoivoinen tila oli korjattava edullisella naimlskaupalla. Ruhtinatar oli siis kaikin tavoin saatava terveeksi, esitettäväksi sulhaiselle, rikkaalle uljaalle prinssi Albertille H:ssa." Hän seisahtui vähän ja sitte jatkoi: "Olettehan kuulleet sylikoiratarinan?"

Ruhtinatar polki jalkaan ja huudahtaen:

"Mitä tuhmuuksia! Ja sitä kaikkea uskottaisiin?"

"Noh, miks'ei, kun se niin hyvin sopii."

"Vaan millainen tuo ruhtinaanne sitte on, joka noin annaikse paroni v.
Rauchin aikeihin?" kysyi ruhtinatar ylenkatsein.

"Hänestä en voi sanoa kuin hyvää", vastasi tohtori. "Nuori, kaunis, viisas, uljas, oikea 'gentleman'. En ainakaan häntä voi pakoittaa. Jos ei hän rakasta, silloin siitä ei mitään tule. Mutta jos onneksi ruhtinas Albert ottaisi tuon pikku Tonin siipeinsä suojaan, kyllä hän silloin korjattu olisi ja minä toivoisin, että Toni myös antaisi hänelle koko sydämensä rakkauden, sillä sen hän kyllä ansaitsee."

"Se olisi onnetointa mitä minulle voisi tapahtua", sanoi ruhtinatar. Hän tuijotti synkeänä eteensä, kyynäspää nojattuna pöydälle. Tohtori katseli häntä tarkasti.

"Luuletteko ruhtinaan tulevan kohta?" kysyi taas ruhtinatar yhtäkkiä.

"Niin luulisin; kumminkin saatte kohta hänestä kuulla. Älkää turhaan vastustako, se saattaisi vaan teitä rettelöihin. Siinä olisivat kaikki teitä vastoin."

"Sen tiedän", vastasi hän synkästi, "mutta pakoittaa en ai'o itseäni antaa. Vaan olkaa huoleti, te neuvoitte minua käyttämään valtioviisautta, niin ai'on tehdäkin ja jos ruhtinas on niin ritarillinen kuin äsken sanoitte, hän auttaakin minua itse."

"Varokaa, lapseni, malttakaa mielenne. Kreivitär v. Gerdt on kyllin utala arvaamaan jokaisen aikeenne, pelkään, ettei hän teille anna mitään tilaisuutta puhutella ruhtinasta. Ennen kaikkea älkää unhottako asemanne velvollisuuksia, älkää tehkö mitään, jota omatuntonne ei hyväksy."

"Olkaa huoleti, rakas, vanha ystäväni; minä lupaan tehdä niin, että voin vastata teille ja omalletunnolleni. Muita tuomareja en tunnusta. Ja onhan minulla aina lohdutus teidän läsnäolostanne, jota toivon edelleen saada nauttia."

"Hyvästi, rakas lapseni, minä menen nyt ottamaan eronhakemukseni takaisin. Olkaa nyt vaan levollisena; ehkä silloin kaikki loppuu onnellisesti." Hän syleili häntä ja meni.

Ruhtinatar katsoi vielä surullisesti hänen perästänsä.

"Hyvä Jumala!" huokasi hän; "tuokin vaan sitä toivoo; missä ma poloinen löydän turvan ja avun." Hän vaipui polvilensa ja peitti kasvonsa.

4. Luku.

Eräitä hetkiä sen perästä astui ruhtinatar suruisen tyynellä sulo-katsannolla äitinsä vastaanotto huoneesen. Täällä hän tapasi muutamia hovinaisia, jotka odottivat vanhan ruhtinattaren tuloa. Ovi hänen sisäkammioonsa oli suljettu, ja ruhtinatar oli siellä ottanut vastaan ainoastaan vanhan ystävänsä, paronitar v. Ortenin. Hovimestarinna puhutteli hiljaan eräitä vanhempia hovinaisia. Yksi nuoremmista hovinaisista seisoi katsellen seinällä taulua, joka kuvasi ruhtinatarta noin 16-vuoden i'äliä. Se oli sama nuori tyttö, joka oli seurannut ruhtinatarta hovimestarinnan luona käydessä.

"Te katselette minun muotokuvaani, neiti v. Helmers, olenko siitä ajasta paljon muuttunut?" kysyi ruhtinatar, laskien kätensä tytön olalle.

"En oikein voi sanoa, teidän korkeutenne", vastasi tyttö vähän hämillään: "Teidän korkeutenne on", — hän tavoitteli, vaan ei saanut enempää, Ruhtinatar naurahti.

"Minä olen vanhempi, tahdotte varmaan sanoa; niin eihän aina voida olla 16-vuotisena."

"Ei juuri niin, teidän korkeutenne", vastasi neiti von Helmers kiiruhtaen Selittämään. "Minusta oli ensin jotakin outoa katseessanne; teidän korkeutenne oli iloisemman ja raikkaamman muotoinen, mutta nyt on yhtäläisyys ihan täydellinen. Taiteilija on oivallisesti saanut taululle teidän korkeutenne surullisen, eli paremmin sanoen tyyneen, katseen."

Ruhtinatar kääntyi pois; eräät muutkin lähestyivät taulua ja vertaileminen alkoi tulla ruhtinattarelle vaikeaksi. Hovimestarinna tuli hänelle avuksi.

"Kuva on todellakin oivallinen ja hyvin onnistunut", sanoi kreivitär von Gerdt, "mutta minä tahdon ruhtinattarestamme uuden, iloisemman kuvan. Eikö se ole teidänkin ajatuksenne, neiti von Helmers?"

"Ah, niin!" huudahti tämä iloisesti.

"Mutta siksi teidän korkeutenne saa jättää pois tuon surullisen muodon ja näyttää iloisemmalta", sanoi kreivitär ystävällisesti. "Onko tänään mikään pahoittanut teidän mieltänne?" kysyi hän, seuraten ruhtinatarta salin toiselle puolelle, jossa kreivitär näytteli hänelle muutamia kuvia.

"Minulla on syytä olla pahoillani", sanoi ruhtinatar hiljaa. "Salaneuvos Werner kävi luonani ja tahtoi erota hovista. Minä sain hänen kuitenkin jäämään, vaikka se oli hänelle vastenmielistä. Miksi häntä tahdotaan eroittaa ja mitä hän on tehnyt?" Hän katsoi tyynesti kreivittäreen.

"Armas ruhtinattareni", — yritti kreivitär, mutta ruhtinatar jatkoi:

"Eikö hänen ansionsa ruhtinasperheen suhteen ole kyllin suuret saamaan kohtelun, joka ei pakoittaisi häntä ottamaan eroansa, vaikka minunkaan tunteistani ei pidettäisi lukua? Uskotteko kreivitär, että minä ilman hänettä olisin suostunut teidän aikeihinne? Ja luuletteko sitä edelleen voivanne", — lisäsi hän vapisevalla äänellä, — "jos ette häntä tarvitse — ja paitsi sitä, olihan hän ennen teidän ystävänne. — Suottehan anteeksi, että puhun teille näin!" Hän lähestyi kreivitärtä ja laski kätensä hänen käsivarrellensa. "Älkää luulko sentähden minun unhottaneen kaikkea kuin olette tehneet minulle — ja kaikkea, jota olen teille velkaa — vaan koettakaatte myös asettua mi-nun sijaani ja." —

"Antakaa jo olla, ruhtinatar", sopotti kreivitär. Hän oli punastunut mutta kääntänyt päänsä niin, ettei muut voineet häntä nähdä. "Minä suinkaan en ole tahtonut poistaa salaneuvos Werneriä, jota kunnioitan silloinkin, kun olen toista mieltä kun hän; ja rauhoittaakseni teitä, lupaan laittaa niin, ettei häntä vastedes häiritä. Mutta älkää uskoko", sanoi hän kiivaudella, "ettemme ilman Salaneuvoksen apua saisi toimeen, mitä me kerran olemme päättäneet ja nähneet hyväksi, vaikka vielä te, ruhtinatar, sitä ette voisi käsittää. Uhkaukset ovat siis vallan turhat. — Ja lapseni, jättäkää nyt houreenne, teille hyvää me tahdomme kaikki. — Jos voisin luulla, että salaneuvos Werner on teille päähän pannut nuo houreet, minä olisin ensimäinen vaatimaan hänen eroansa, mutta siihen hän on liian viisas ja liian hyvä. — Noh, olkaa nyt vaan iloinen, ruhtinatar tulee heti."

Kreivitär nyykäytti ystävällisesti ja meni selittämään eräälle hovinaiselle, miten hänen oli täytynyt lohduttaa ruhtinatarta, joka oli muka taas saanut yhden alakuloisia kohtauksiansa, jotka vielä ajoittain häntä tapasivat, vaikka hän muuten oli aivan terve.

Ruhtinatar katsoi synkeästi kreivittären jälkeen ja sanoi itsekseen:

"Heille on turha puhua suoraan, viisaus on ainoa keino."

Hän istuihen ja neiti v. Helmers lähestyi häntä vähän epäillen.

"Tohdinko kysyä, miksi teidän korkeutenne on pahoilla mielin?"

Ruhtinatar katsahti noihin ystävällisiin, nuoriin kasvoihin, joista loisti hyvän sydämen tunteet.

"Oi! minä olen taas saanut hyviä nuhteita ankaralta hovimestarinnaltani. Hän pitää huolen minun kasvatuksestani. Mutta nyt en sitä enää ajattele. — Oliko teillä haukka eilisellä huviretkellänne? Ilma kumminkin oli mitä kauneinta."

"Ihastuttavin!" vastasi tyttö, hyvillään saada puhella jotaki ruhtinattaren huviksi. "Onko teidän korkeutenne nähnyt Helmerslustin? Se on jumalallinen paikka."

"En luule, tahi kumminkaan en muista sitä nähneeni", vastasi ruhtinatar epäröiden.

"Sinne on teidän korkeutenne tultava. Ihana järvi saarinensa ja jyrkät vuoriset rannat. Oh, ette usko, mikä ihana paikka se on."

Ruhtinattaren muoto kirkastui. "Onko siellä venhekin?" kysyi hän. "Oh, sinne minä tahtoisin. Mutta älkää virkkako siitä, ennenkuin tiedämme, jos ei se ole vasten etikettiä, sillä kreivitär v. Gerdt ei siinä salli yhtään poikkeusta", sanoi hän, nousten ottamaan vastaan vanhaa ruhtinatarta, joka nyt tuli saliin.

* * * * *

Seuraavana päivänä löydämme kaksi vanhaa tuttavaamme, paroni von Gerdt'in vilkkaassa keskustelussa jälkimäisen vierashuoneessa. "Nyt voin teille, kreivitär, ilmoittaa sen iloisen uutisen, että asiamme on selvinnyt. Ruhtinas Alberttia saamme odottaa kohta tänne."

"Noh, kuitenkin! Minä pelkäsin, että viivytys jo oli suututtanut asianomaiset H:ssa."

"Luulitteko noin? Arvelitteko minua niin vähän ovelaksi, etten osaisi pitää liittolaistani kiinni. Vähäinen viivytys on helppo kärsiä, kun on niin hyvä valtti kädessä kuin pieni ruhtinattaremme. En yhtään epäile ruhtinaan ihastumista häneen."

"Se ei ole niinkään varma, teidän ylhäisyytenne, kuin luulette, jos ette käytä suurempaa varovaisuutta", vastasi kreivitär terävästi. "Pyysinhän jo kerran enemmän kysymään arvoisan salaneuvoksemme mieltä, mutta kuitenkin olette hänen pakoittanut hakemaan eroansa. Ruhtinattaren tähden on hän sen kyllä ottanut takaisin, mutta ruhtinattaremme syytti siitä minua ja muistutti miten kaikki, mitä me olemme uhonneet, on viimeksi salaneuvoksen ansioa, jos ne menestyvät."

"Kuinka? Hän olisi tohtinut!" Sanoi ministeri hämmästyen.

"Sanoinhan jo, ettei hän vanhempana ole taivutettava miksi hyvänsä. Ennen kaikkia on soviteltava salaneuvos Werner. Vaikka minä en Sitä myöntänyt, oli ruhtinatar kuitenkin oikeassa siinä, että meidän omat etumme vaativat meidän pitämään hänet täällä. Olen siis pyytänyt hänet tänne ja niin tarkka kuin hän on", lausui kreivitär katsoen kelloansa, "on hän heti kohta oleva täällä. Tehkäät nyt, teidän ylhäisyytenne, parastanne, sillä hän se nyt yksin voi ohjata aluksemme. Teidän työnne, minun luulleni, siinä jo on päätetty."

Ministeri epäili vähän. "Olkoon teillä oikein, kreivitär", sanoi hän. "Te olette nyt, kuten ainakin, ollut etevämpi minua. Tuon vanhan jöröpään suhteen saatte olla huoleti. Kun hän kerran on luvannut jäädä, hänen täytyy meitä myös auttaa, muuta ei hän voi. Minä hänet sentähden sovitan. — Vaan tuossa jo tuleekin vanha ystävämme."

Salaneuvos Werner astui sisään kumartaen.

"Minä en tiennyt saavani täällä kunnian tavata teidän häijyyttänne", sanoi hän jotenkin kylmästi. "Millä voin palvella teitä, kreivitär?"

"Hyvä salaneuvos, istukaatte, Meillä on tärkeä asia keskusteltavana, paroni v. Rauch ilmoittaa minulle juuri ikään, että saamme odottaa ruhtinas Alberttia näinä päivinä tänne. Ettekö te ottaisi sen ilmoittaaksenne ruhtinattarelle", sanoi kreivitär. Hän näytti koettavan välttää tuon vakaisen miehen tuijotusta.

"Se on siis todellakin tekeillä?" sanoi tohtori. "Vaan luuletteko tuon kokeenne onnistuvankin?"

"Varmasti, herra salaneuvos", vastasi ministeri. "Ruhtinatar on niin loistavan iloinen ja kukoistava kuin ruusu. Ruhtinas ei olisi ihminen, jos hän ei siihen ihastuisi."

"Hän oli, tahdoitte sanoa, paroni v. Ranch", oikasi tohtori. "Miksi te, kreivitär, olette tehneet minun kukoistavan ruusuni? Hän vaalenee ja surkastuu; silmien loisto on himmentynyt, ja tuo alakuloisuus! Teidän etikettinne on vienyt häneltä kaikki, minkä suurella vaivalla olin saanut toimeen. Jos tahdotte hänen miellyttämään ruhtinasta, koettakaa kumminkin saada hänen suutansa jälleen hymyyn."

"Te olette oikeassa, herra salaneuvos, nyt kuten ainakin", kiiruhti ministeri sanomaan. "Keksikää jotakin, kreivitär, tuon ruhtinattaremme huviksi. Ruhtinas ei saa nähdä häntä surullisena, ei suinkaan; minä olen kuullut hänen inhoavan alakuloisia naisia. Minä toivon varmaa menestystä, kun vaan luotamme kokeneen ystävämme neuvoihin."

Tohtori naurahti ivallisesti. Kreivitär nousi ja lähestyi tohtoria.

"Me saamme siis luottaa teidän apuunne?" sanoi hän.

"Kuu se vaan tarkoittaa ruhtinattaren onnea ja menestystä."

"Ruhtinattaren ja ruhtinasperheen", oikasi kreivitär, "sillä ne ovat niin likeisesti yhdistetyt, ettei toinen ole mahdollinen toisetta, sen minä tahdoin teille muistuttaa."

"Siten olemme kaikki yksimielisiä. Sanoinhan minä; että herra salaneuvos tässä asiassa tiesi tehtävänsä yhtähyvin kuin mekin, ja ilokseni näen, etten ole erehtynyt. Nyt hyvästi, kreivitär, ja te, herra salaneuvos, pidätte huolen ruhtinattaresta. Minä menen hankkimaan varustuksia ruhtinaan vastaanotolle."

Hän meni; tohtori sanoi myöskin jäähyväiset kreivittärelle.

"Lapsi parka", sanoi hän mennessään portaita alas, "sinulla on tärkeä hetki!"

5. Luku.

Oli kuuma, helteinen päivä. Kaksi nuorta miestä käveli pölyistä maantietä.

"Minä puolestani istusin mieluummin vaunuissa, jotka sinä niin kevytmielisesti jätit, poistuaksemme tästä kauheasta helteestä", sanoi toinen nuorukaisista, jota näytti vaivaavan hänen i'ällensä tavaton lihavuus.

"Malttia, Walter", vastasi toinen nuorukainen, pyyhkien hikeä otsastaan. "Se varjoinen metsätie, josta portinvartia puhui, on vähän matkaa tästä."

"Ole huoletta; heidän 'vähä matkaansa' ei ole niinkään vähä, kuin luulet. Ehkä vaan parin tunnin matka tässä helteessä."

"Vaan annas olla, enköhän jo tuolla näe haettua metsätietämme ja siellä varjoisessa metsässä saamme viileämmän sijan levähtämään kuin tässä maantien pölyssä."

Astuttua vähäisen matkan edelleen he poikkesivat metsäiseen seutuun vievälle polulle ja olivat pian metsän keskellä.

"Vaan tiedätkö varmaan tämän oikeaksi tieksi?" kysyi kumppaniltansa ensimäinen puhuja. "Entä jos tänne eksymme ja viivymme yli määrätyn ajan."

"Meiltä ei ole mitään kiirettä, Walter! Siihen on vielä kaksi päivää kun meitä odotetaan. Ja muutenkin, saat olla huoleti. Tiedäthän, että minulla on kaikkialla hyvä onni; näetkö, tässä on viileä siimes, jossa voimme levähtää."

Näin sanoen hän heittäytyi alas nurmelle, laski lakkinsa maahan ja pyyhkäsi hikeä otsaltaan. Hänen tumman ruskeat kiharansa liehuivat vapaina; hänen tumman siniset silmänsä loistivat iloisesti ja yht'aikaa ylpeästi mustain kulmakarvain alta, jotka välistä voivat saada uhkaavan muodon ja panna ne säihkymään tulta. Hänen ystävällistä suutansa ympäröi lyhyt, vaan tuuhea, musta parta ja viikset.

"Sinua, onnen lasta!" Sanoi toinen, jonka nimen kuulimme Walteriksi, "tämänkin ihanan paikan Sinä onnistuit löytää."

Molemmat heittäysivät pitkälleen pehmeälle nurmelle.

"Tämänkin", vastasi kumppani; "mitähän minun eduistani sinä enemmän kadehtinet; se olisi hauska tietää."

"Onko mitään, joka antaa suurempia etuja kuin korkea Suku?" sanoi Walter. "Se tuottaa sinulle kaikki valmisna käteen, rakkauden, kauneuden; tarvitset ojentaa vaan kätesi niitä ottamaan."

"Sanotko rakkaudenkin? Olisit sanonut morsiamen, sen kyllä löydän, vaan rakkautta, se on niin ja näin. Jos emme ollenkaan mieltyisi toisiimme! Minusta se on kohtalaista onnea saada noin valmiisti kaikki. Voitto on suloisempi, kun siitä on saanut ensin taistella. Vaivaton saalis on aina vähäarvoinen."

"Noh, hiisi! Miksi häntä sitte otat? Mikä sinun nyt on tehnyt noin taipuvaksi?"

Nuorukainen katseli haaveksien, molemmat kädet päänsä alla, kulkevata pilveä muutoin kirkkaalla taivaalla, ja vastasi hiljaksensa.

"Tahdoin toki hänen nähdä. Kaikki mitä hänestä on kerrottu vivahtaa noihin kuuluisiin itämaan satuihin, tuskin tuo tauti niin ihmeellisesti parannettu, sitten tuo ylenpalttisuus, tuo iloisuus ja vihdoin selittämätön alakuloisuus. Uskotko, minulla on hänestä paremmat tiedot kuin nuo ovelat herrat voivat luulla. Heidän kujeistansa minä vähät, minua huvittaa hän itse."

"Mutta jos ei hän sinua miellytä, niitä silloin teet?"

Nuorukainen nauroi ivallisesti.

"Minä lahjoitan heille silloin vaan summan, jota haluavat ja olen vapaa kuin ennen."

"Lahjoitat! ja miksi?"

"Pettääkö tahtoisin heitä minä? Koko puuhan, näet, on tehnyt heidän kurjat raha-seikkansa; siksi he haluavat minua, tahi oikeimmin minun rahojani. Poikaparka, hän on hävittänyt kaikki, se on Surkuteltavaa, ei hän niin huono olisi — mutta hänen isänsä, siitä en paljon maksaisi. Miten hän tyttärensä jätti avuttomaksi! Juuri kuin oli tarvis mennä Italiaan, hän sen lähetti Rabensteinin hökkeliin, kunnes tuo viekas paroni v. Rauch sai onnellisen Sylikoirajuttunsa. Ihme oli silloin Antonia raiskaa vielä saada pelastetuksi."

"Vaan mistä ihmeestä sinä, Albert, tuon kaiken sait?" kysyi Walter.

"Sanonko sen sinulle? Alfonsilta. Hän oli tunnon vaivoissa sisarensa suhteen, jonka matkarahat hän kadotti pelissä. Hän kääntyi silloin minuun; kuten tunnet, me olimme ylioppilaskumppanit. Silloin halusin vaan päästä irti hurjasta kihlauksestani S:in ruhtinattaren kanssa, jonka vanhempamme, eli oikeastaan vaan valtiomiehet, olivat saaneet toimeen. Silloin Alfonsin kanssa teimme tuon saman koirajutun, jonka sitte idätimme paroni v. Rauchille makupalaksi. Hauskaa kumminkin on nähdä sukkelan paronin nyt ajavan minun asiaani, kun hän päinvastoin luuli vetävänsä nenästä minua. Mutta Alfonsia minä en ymmärrä, hän ei kirjoita minulle enää, hän juuri kuin karttaa minua, ja minun tietoni ovat jo toisesta lähteestä. Katuuko hän, juuri kuin olisi minulle myönyt sisarensa, mutta siitä olkoon huoletta, en minä niin hänelle tunkeudu, jos ei hän suostu. — Mutta nyt, veliseni, ehkä jo jatkamme kävelystä, vain oletko vielä väsynyt?"

"En suinkaan. Tuo historiasi on minut virvoittanut. Toivoisin vaan paroni v. Rauchille tuon hyvän tarinan. Olisi hauska nähdä hänen naamansa silloin, kun huomaa itse olevansa vedetty nenästä. Olen hyvin kiitollinen, kun valitsit minun seuraksesi tälle hauskalle matkalle, enkä enää valita, jos veisit minun vaikka Mont Blanc'in ylitse", sanoi Walter leikillä, seuraten ruhtinaa varjoista tietä.

Eräitä hetkiä myöhemmin kävelijät olivat tulleet vuoriseen metsäseutuun, jossa vähäinen polku oli heiltä haihtunut. He katselivat ympärilleen ja näkivät vihdoin edessään pienoisen järven.

"Kuinka ihanaa täällä on!" huudahti ruhtinas ihastuen.

Korkeat, metsäiset rannat kuvastuivat ihanasti järven tyvenessä pinnassa.

"Minusta", sanoi Walter, "olisi hauskempi, jos näkisin vaikka olilla katetun mökin, tahi vielä paremmin sivistyneen ihmisasunnon tässä jylhässä metsässä. Todella sanoen, tuo ihanuus ei auta nälkääni."

"Hyvin jokapäiväistä!" vastasi Albert. "Mutta kulitko, mitä se oli?"

Molemmat seisattuivat kuultelemaan. Järveltä kuului airojen loiske.

"Siellä on venhe!" huudahti Walter hyvillään.

"Vait!" käski ruhtinas jyrkästi.

He kuulivat laulua, joka tuntui lähenevän ja, vihdoin voitiin selittää sanojakin. Sävel oli yksinkertainen, vaan ääni vieno ja sulava:

"Laula, aaltoni, oi,
Rannan loisteessa soi,
Laula, riemuitse keväässä sä.
Tuuli pilveä vie,
Vaihteleva sen tie
Niin kuin ihmisen elämä tää.

'Pikku ystäväni,
Lintu, oksallasi,
Mulle laulusi toisinaan suo.
Sitte lennät sä pois,
Oi, kellä siipiä ois
Että lentää sais taivahan luo!"

Venhe oli laulun kestäessä lähennyt; siinä istui kaksi nuorta neitoa kansan puvuissa, toinen souti ja toinen lauloi, ohjaten venettä melalla, joka vaan keveästi hiihti veden pintaa. Venhe ja siinä olevat nuoret tytöt somassa, heleänvärisessä kansanpuvussansa elähytti uudella sulollaan tämän jo ennestään ihanan metsäseudun.

"Kuinka somia tyttöjä!" kuiskasi Walter.

"Hyvin hauskaa, vaan vait vielä", sopotti Albert. He olivat lymynneet rantapensaiden taa.

"Seisota vähäsen, Anua", sanoi tytöistä se, joka oli laulanut. "Tässä on niin ihanaa ja rauhallista."

Soutaja pysäytti aironsa ja molemmat katselivat haaveksien ympäri ihanaa seutua.

"Nousemmeko tässä maalle?" Liisi esti soutajaa, katsoen iloisesti kumppaniinsa.

"Miksi juuri tässä, Anna? kysyi toinen.

"Ettekö luule tuon vuoren rinnassa jo olevan mansikat kypsiä?"

"Todella, mutta jos viivymme liian, kun aioimme vielä Katrin tuvatta käydä. Sitä en nyt tahtoisi jättää, hän tulee niin iloiseksi siitä vähästä, jota viemme. Tie tulee siten pitkäksi, ja vihdoin saamme nuhteita, jos viivymme myöhään?"

Soutaja tarttui airoihin ja yritti painaa ne veteen.

"Arveletteko todella antaa heidän jättää meidät tähän?" kysyi Walter pelästyen.

"En suinkaan!" vastasi ruhtinas. "Hyvät tytöt!" huusi hän, tullen yhtäkkiä esiin.

Tytöt säikähtivät ja kiljahtivat yht'aikaa hämmästyneinä.

"Hyvät tytöt, ohjatkaat meitä, kahta eksynyttä, löytämään jonkun ihmisasunnon", sanoi ruhtinas ystävällisesti.

Tytöt katsoivat toisiansa silmiin.

"Niin, jos me itsekään tietäisimme", vastasi laulajatyttö. "Me olemme ensi kerran tässä seudussa." Hän katsoi hymyillen kumppaniinsa. Tytöt sopottivat keskenänsä. Vihdoin Anna sai airoillaan venheen liikkeelle ja ruhtinas kiiruhti ottamaan sitä rannassa vastaan.

"Minä en tiedä muuta neuvoa, kuin että tulette venheesen, ja me soudamme teidät tuonne mokin luo, josta saatte ohjaajan, joka vie teidät maantielle, jos nimittäin ken mökissä on kotona, muuten saatte odottaa siellä", sanoi laulajatyttö, jonka nimi oli Liisi.

"Odottaa me ainakin voimme, kun meillä ei ole kiirettä", vastasi ruhtinas ja hyppäsi venheesen. Walter teki samoin, vaikka hypätessään oli pudota veteen, jos ei Anna olisi ehtinyt häntä auttaa, mikä taas, Walterin harmiksi, pani tyttöjen suut nauruun, Anna yritti nyt soutamaan, mutta Walter esti sen, sanoen, ettei hän mitenkään tahtoisi vaivata naisia heitä soutamaan, pyysi airoja ja sai Annan istumaan kumppaninsa vastaan. Liisi pysyi paikallaan perässä.

"Noh", sanoi Walter, "tapaammehan siellä jonkun ihmisen, jolta voimme saada jotain ruokaa, sillä me olemme nälkään kuolemaisillamme."

Tämän sanoi hän niin alakuloisesti, että tyttöjen oli vaikea pidättää nauruansa.

"Jos niin on, meidän täytyy sitte seurata teitä maalle ja koettaa siellä hankkia, mitä on tarvis", sanoi 'Anna katsahtaen kumppaniinsa.

"Mutta tunnetko sinä naapurimummon säilöjä, jos ei hän olisi kotona?" kysyi Liisi.

"Minäkö en niitä tuntisi, Liisi", vastasi Anna iloisesti. "Minähän häntä autoin leipiänsä vartaille panemaan. Ei mitään hätää, ja jos herrat ovat niin nälkäisiä, kuin sanovat, he varmaan tyytyvät halvempaankin ruokaan", sanoi hän ilkkuen. — "Ei, Liisi-kulta, enemmän oikealle, muuten emme tule oikeaan salmeen, tuonne", sanoi hän osottaen sormellaan erästä nientä kohti, "noh, nyt se on oikein."

"Vai niin", sanoi Liisi, kääntäen venheen osoitettua paikkaa tohti.

"Miksi kumppaninne tuntee paremmin nämä paikat?" kysyi ruhtinas
Liisiltä.

Liisi punastui vähän. "Minä olen vasta äsken tullut näille seuduille. Mutta älkäät peljätkö, kyllä minä teille sentähden voin iltaista laittaa", sanoi Liisi rohkeasti, katsoen häntä silmiin. "Kas niin, tuossa se mökki on, eikä näy ketään kotona, Anna, kyllä me saamme maalle mennä."

Pian he kaikki istuivat mökin edessä, jossa ei ollut kotona kuin vanha mummo, joka hyvin hämmästyi niin monesta harvinaisesta vieraasta. Anna hääri hänen kanssansa ja lupasi auttaa iltaisen laitoksessa, keskeyttäen siten mummon puheet varojensa vähyydestä. Molemmat tytöt kiiruhtivat sytyttämään tulta lieteen ja tuomaan esiin mökin vähiä ruokavaroja, kuppia ja lautasia. Anna toi esiin vähät varat, mitä löytyi, ja Liisi levitti valkoisen, vaikka karkean liinan pöydälle. Kaikki tuli esiin kuin loihtien: voita, leipää, vähän sian ja lampaan lihaa, yksin keitettyjä muniakin ynnä maitoa. Sill'aikaa kun Walter ja Anna kilpaan leikkelivät siruiksi lihaa, keitteli Liisi muna-viipaleita ruhtinaan voileivälle, kun ruhtinas yhtäkkiä kysyi:

"Teillä on varmaan sulhainen, Liisi, koska on sormessanne sormus?"

Liisi peitti kätensä esiliinansa alle. "Minulla on kyllä sulhainen, mutta." —

"Mutta?" kysyi ruhtinas, "ettekö tunne hänen kanssansa tulevanne onnelliseksi?"

"Sitä en tiedä, minä en ole vielä häntä nähnyt."

"Kuinka", sanoi ruhtinas, "miksi häntä sitte otatte?"

"Miksikö? Eihän kukaan ole minulta kysynytkään, minun täytyy vaan totella, kun niin on määrätty. Te luulette vaan, että ruhtinaat ja ruhtinattaret naitetaan niin. Tapahtuu se talonpoikain tyttärillekin."

"Mutta kun sulhaisesi nyt tulee kysymään, josko häntä tahdot, mitä sinä vastaat?" kysyi ruhtinas.

Liisi katsahti häneen. "Minä ai'on sanoa hänelle totuuden, jos muuten saan tilaa siihen, mutta pelkään vaan, etteivät sitä anna. Sitä paitsi en tiedä, jos se paljon auttaa, enhän minä häntä tunne. Ja koska hän tahtoo sitä, jota ei koskaan ole nähnyt, mitä hän siitä huolii, jos miellyn häneen tahi en. — Vaan hyvä herra, te ette syö mitään, tässä lasillinen maitoa."

"Kiitoksia, hyvä tyttö", sanoi ruhtinas. "Mutta sanopa minulle vielä, oletko rikas, vain miksi hän sinua tahtoo?"

"Minäkö rikas, ei, köyhä, hyviin köyhä, hän on rikas, siksi he tahtovat minun häntä ottamaan, mutta miksi hän tahtoo minua, sitä en tiedä. He ovat hänelle ehkä sanoneet minusta liiaksi hyvää, jota en ansaitse, ja siitä minun on paha mieleni, sillä minä en tahdo näyttäydä paremmalta kuin olen."

"Mutta ken sinua pakoittaa sitte? Isäsikö?" kysyi ruhtinas, nojautuen vähän häntä lähempää katsomaan.

Liisi hämmästyi. "Niin isäni — isäntimäni", sanoi hän harhaillen ja nousi. "Noh, Anna, meidän täytyy mennä", sanoi hän vilkkaasti. "Te, herrat, saatte täällä levätä yön — tästä on teille siksi heinälato. Hyvästi! onnea matkoillenne!"

Ruhtinas otti hänen kätensä. "Hyvästi, hyvä tyttö!" sanoi hän. "Kiitoksia ravinnosta. Toivon että mieltyisit sulhoosi, kun kerran saat hänen tuntea." Hän auttoi häntä venheesen ja katseli miettien hänen jälkeensä.

Liisi oli käynyt airoihin ja souti vakavasti ja tasaisilla vetäyksillä.
Venhe oli pian mennyt näkymättömiin.

"Arveletko todellaki asettua yöksi tänne?" kysyi Walter.

"Niin, miksi ei? Hetken levätä ja sitten kiiruhtaa vaunuihimme." Hän kääntyi takaisin ja molemmat olivat kohta yömajassaan heinäladossa.

"Mitkä herttaiset tytöt! Vahinko etteivät ne voi tulla seuroihin", sanoi Walter. "Oliko sinunkin yhtä hauska? Ha, ha, ha! Sitä vaan oli veitikka."

"Minusta ne olivat molemmat kelpo tyttöjä. Kummallista! minusta tuntuu kun minä tulisin häntä näkemään."

"Noh, se on helppoa", sanoi Walter. "Voinehan kuulustella, tuo mummo kyllä antaa heistä tiedon."

"Sen annat ehkä olla, niin hyvin kysyt mummolta, kuin muuten heitä etsit, jos minua seuraat", sanoi ruhtinas vakaisesti.

"Vaan Albert, tämän oivallisen seikan." —

"Sen päätämme tähän", keskeytti ruhtinas. "He ovat luottaneet meihin ja meitä auttaneet, kysymättä mitään meistä, heillä on oikeus vaatia samaa kunnollisuutta meiltä. Muuten, tuskin he olivatkaan talonpojan tyttöjä."

"Ha, ha, ha!" nauroi Walter, "ne olivat lumottuja ruhtinattaria. Olkoot! Vaan merkillistä se oli. He eivät aavistaneet olleensa ruhtinaan seurassa — Vain tässäkö nyt saamme asustaa? Voisi pahemmassakin olla! Onpa noilla heinillä oikein hyvä haju. Hyvää yötä!"

5. Luku.

Perintöruhtinas Alfons oli ikään tullut palavassa ja väsyneenä metsästysretkeltä, kun kamariherra tuli huoneesen.

"Suokaatte anteeksi, teidän korkeutenne, minua on käsketty teille ilmoittamaan että ruhtinas Albert, H:sta on tullut. Ruhtinaamme on määrännyt hänen julkisen vastaanottonsa tänään puolipäivän ajaksi. Siis pari hetkeä vaan, — teillä on kiire, jos haluatte sitä ennen tavata ruhtinaan."

"Kenkäs on sanonut minun sitä haluavan — tahi kysynyt siihen neuvoa teiltä?" tiuskasi perintöruhtinas. "Tervehtäkää ruhtinasta ja sanokaa että minä olen määrättynä hetkenä siellä ja siinä kaikki." Hän pyörähti ympäri ja joi lasin kylmää vettä.

Kamariherra ällistyi ja meni. "Nuori herramme, näen, on tänään pahalla tuulella. Metsästys lie ollut huono. Hiis noita korkeita ymmärtää, — ennen Albert-ruhtinas oli hänen paras ystävänsä, nyt hän suuttuu, kun kysyn, jos tahtoo häntä tavata." Ajatuksissaan hän ei huomannut, että joku tuli hänelle portaalla vastaan.

"Anteeksi teidän korkeutenne!" huudahti hän hämmästyneenä ja ehti tuskin väistyä, ennenkun Albert-ruhtinas ylpeänä seisoi siinä, hänen avatessaan ovea portaalle.

"Onko hänen korkeutensa, perintöruhtinas, tullut?" kysyi
Albert-ruhtinas.

"On, teidän korkeutenne, se tahtoo sanoa, että kyllä hänen korkeutensa on kotona — mutta." —

"Muuta en tahtonutkaan", vastasi ruhtinas ja meni rohkeasti edelleen.

"Vaan mitähän tästä tulee?" ajatteli kamariherra, "kunhan ruhtinaamme ei saisi vaan kuulla hänen kysyneen minulta."

Alfons-ruhtinas oli, jäätyään yksinään, kävellyt vilkkain askelin edes takaisin.

"Tänään siis, Antonia-parka, päättyy kohtalosi — ja minunkin", jupisi hän. "Albert, Albert! olin avukseni sinua kutsunut ja nyt, milt'en vihaa sinua — ja kuitenkin — mitä se auttaisi? Ei mitään!" Hän löi kädellään otsaansa ja kiroili. "Voit tulla hulluksi tästä! Mikä hirveä kosto!"

Hän viskautui sohvaan, nojasi kyynäspäänsä pöytään, peitti käsillään kasvoonsa ja huokaili syvästi, kun yhtäkkiä tunsi olallaan käden.

"Alfons, mikä sinulla on?" kysyi säälivä ääni. "Noin tuskissasi?"

Ruhtinas kavahti ylös. "Albert, sinäkö se olet?" Hän punastui tuntuvasti. "Minun asianihan oli tulla luoksesi."

"Joutavia", keskeytti Albert. "Vaan sano minulle, mikä sinua vaivaa; tiedäthän kuinka mielelläni sinua autan, ja siksihän", jatkoi hän, "olen nyt tullutkin, kuten tiedät."

"Haa, niin!" huudahti Alfons, "älä siitä muistuta; tuo häijyn keksintö, määrätä kysymättä toisen onnesta!"

"Vait siitä", keskeytti Albert vakaisesti. "Ken on sanonut, etten ai'o kysyä? Minä tahdon yhtä vähän antaa pakoittaa häntä kuin itseänikään — kaikki riippuu siitä, jos toisiimme vaan miellymme. Jos hän nyt on levoton, voit hyvin tällä tiedolla häntä lohduttaa samoin kuin itseäsi."

"Luuletko todella että paroni v. Rauch laskisi sinun siitä?" kysyi
Alfons synkästi, kääntäen kasvonsa Albertista.

"Kuulepa nyt veliseni", sanoi Albert, heittäen kätensä Alfonsin harteille. "Anna minun puhella suoraan, niin saat kuulla kuin vähän sinun on syytä päivitellä. Minä olen tullut tekemään sisaresi tuttavuutta, ja jos hän minua todella niin miellyttää, kuin kertomukset hänestä ovat tehneet, ja minä onnistun hänen sydämensä voittamaan, silloin menee kaikki niinkuin on puhuttu, aivan paroni v. Rauchin mukaan ja kaikki on selvällä. Vaan muutoin, jos nämä ehdot eivät toteudu, häistä ei tule mitään. Mutta lupaan auttaa sinut häijyistä juutalaisistasi irti, sen minä kaikessa tapauksessa täytän. — Ei, ei, kuule minua loppuun asti. Sinut on petetty hävyttömästi M:n pelipankissa — minä epäilin sitä heti ja olen antanut pitää silmällä miestä — hän on nyt tuiki minun vallassani. — Vaan siitä nyt emme nosta huhua, mutta annamme hänen maksaa takaisin, mitä voi; täyteen saat minulta velaksi kiinnikkeellä rajalla olevaan metsästyslinnaasi, — tiedäthän kuinka siihen olen ihastunut; sinä sen annat minulle pantiksi kymmenen vuoden ajaksi. Sill'aikaa voit, säästämällä eläen, maksaa velan, ja niin olen saanut sisaresi terveeksi ja vapaaksi."

Alfons syleili häntä. "Minua hävettää, enkä voi sinua niin kiittää, sinä jaloin ja paras ystäväni — mutta." —

Hän erosi yhtäkkiä Albertista ja tuijotti synkeänä eteensä. Albert katseli häntä kummastuen.

"Siis se ei ollutkaan vielä kaikki. Sinulla on muutakin. Noh, annas kuulla! Emmekö siitäkin selkeäisi! Puhele nyt veliseni, ehkä vihdoin kaikki menee hyvin."

Alfons katsoi vakaisesti ja surullisena uljaasen ystäväänsä ja hänen veltto mutta säännöllinen muotonsa sai jonkun jalomman vivahduksen vastatessaan:

"Ei, Albert! Mitä nyt kärsin on rangaistus siitä mitä kevytmielisyydessä olen rikkonut. Kenkään ei voi siinä minua auttaa. Minun täytyy nyt kohtaloni kuulla, vaikka se tekee minun äärettömän onnettomaksi." Hän väistyi ja nojasi otsansa ja käsivartensa ikkunan pieleen.

Albert oli liikutettu ystävänsä onnettomuudesta. Hän vaikeni — vihdoin häntä lähestyen hän kysyi:

"Onneton rakkausko? Olenko arvannut oikein?"

"Aivan oikein."

"Ja ihan toivoton?"

"Ihan toivoton. — Vaan olkaamme siitä vaiti."

"Yksi sana vielä, tietääkö hän siitä?"

"Ei, ei!" sanoi Alfons miltei raivosti. "Hän vihaisi minua, jos ei hän jo Sitä tee."

"Levoitu nyt! Sinä kärsit sen miehenä. — Mutta nyt luulen ajan jo olevan ajatella julkista vastaanottoa. Etkö soita jo kamaripalvelijaasi? Minunkin täytyy vielä majatalooni, jos tahdon tulla esiin kaikessa loistossani. Voin arvata miten kamarineitsyet juuri koristavat sisaresi huikasemaan silmiäni. Siis kiiruhdan ansaitsemaan onneani. Näkemään asti!"

Hän meni huomaamatta, kuinka hänen viimeiset, leikilliset Sanansa löivät Alfonsin vaaleaksi. Jäätyään yksin tämä riuhtasi kellon nauhaa ja sitte pukeusi senlaisella kiireellä, että kamaripalvelija tuskin ehti häntä auttaa.

6. Luku.

Linnan puistossa oli erinäinen piiri sillä kohdalla linnaa, jossa ruhtinatar asui. Tämän piirin eroitti tuuhea pensasaita muusta puistosta, ja sitä kutsuttiin ruhtinattaren puistoksi, jota aina ruhtinattaren lapsuuden ajoilta oli ollut yksinään hänen huostaasaan, ja jossa kukaan häntä ei saanut häiritä.

Ruhtinas Albertin vastaanotto-päivä oli vihdoin ohitse. Se oli ollut lämmin, helteinen, ja yö nyt oli viileä ja tyyni. Yksi verannan sali-ovia avautui ja ruhtinatar astui ulos. Hän oli vaihtanut loistavan juhlapukunsa laheaan viittaan, valkoista kashimiriä. Hän astui verkalleen hiljaisia käytäviä, joita kuu nyt lempeästi valaisi. Päivä oli ollut liian merkillinen hänelle, saadakseen sen perästä heti lepoa. Hänellä oli vielä ajatuksissaan viimeiset tapaukset. Hän ajatteli, miten hän Samana aamuna sai yhtäkkiä jättää ihanan Helmerslustin, jossa hän, vapaana hovielämästä ja etiketistä oli viettänyt pari hauskaa viikkoa. Hän muisti, miten lempeä ja myöntyisä hovimestarinna oli ollut häntä saattaissa sinne, jossa hänellä oli seurana vaan neiti v. Helmers, kuinka hän siellä esiteltiin vanhalle, ystävälliselle naisellle, ja jätettiin sen hoitoon, jolla ei ollut nutilta kuin täyttää hänen kaikkia halujansa ja antaa hänelle täyttä vapautta kaikkeen; kuinka salaneuvos Werner pari kertaa oli siellä käynyt ja kehoittanut häntä nauttimaan elämäänsä ja vapauttansa, ja kuinka hän sitte nuoruuden keveydellä oli unhottanut huolensa ja ihastunut vapaan elämänsä sulouteen, tämän ihanan luonnon helmassa ja iloisen, ystävällisen neiti v. Helmersin seurassa, jota hän sydämellisesti rakasti. Silloin yhtäkkiä hän oli kutsuttu takaisin kaupunkiin, hoviin, kosta Albert-ruhtinas muka oli tullut. Milt'ei pyörryksissä oli hän matkannut. Hän oli nyt todellakin tullut, tuo ruhtinas, josta hänelle tuskin oli mitään puhuttu sen koommin, kun salaneuvos Werner oli häntä maininnut. Kuinka hän oli pelännyt tätä kohtausta, mutta hänelle ei jäänyt aikaa enää sitä miettiä. — Kuinka hän oli vavissut tullessaan loistavaan salonkiin, kaikki hovimestnrinnan varoitukset ja neuvot suhisten vielä korvissansa. Turhaan oli hän koettanut saada selvää kuvaa tuosta loistavasta herrasta, ainoasti eräät muodot olivat langenneet hänen harhaileviin silmiinsä. Että perintöruhtinas näytti hyvin vaalealta, ja että hänen rakas tohtorinsa katsoi häneen kehoittavalla ja mieluisalla hymyllä oli milt'ei ainoa, jonka hän selvästi huomasi, paitsi salaista tuntoa, että hovimestarinnan silmät seurasivat hänen jokaista liikuntoansa, kunnes vihdoin siellä näkyi tuo uljas nuorukainen, joka näytti hänestä päätä korkeammalta kuin kaikki muut. Mitä siellä puheltiin, tuntui hänestä vaan kuin sekainen surina; hän ei tohtinut mihinkään katsoa, ennenkun hän, tuo uljas mies, seisoi hänen edessään. Kun heidän silmänsä yhtyivät, olivat kumpikin hämmästyneet. "Tehän se siis olitte!" oli ruhtinas sanonut. Tämän ääni oli matala, vaan kylläksi korkea lähellä seisovain kuulla. Kuinka hän oli pelästynyt, vaan samassa nähnyt ruhtinaan ystävällisen seuraajan, prohvessori Walterin, ällistyneenä kumartavan syvästi tuon veitikkamaisesti iloisen neiti Anna v. Helmersin edessä; kuinka ruhtinas oli myös sen huomannut — prohvessorin kummastus oli varsin hauskaa — ja kun heidän katseensa taas yhtyivät, eivät kumpikaan voineet olla naurahtamatta. Ja nyt, yhtäkkiä, kuinka hän tunsi saaneensa kaiken rohkeutensa ja kuinka hän sitte levollisna ja pelotta antautui puhelemaan ruhtinaan kanssa ja koko illan sitä jatkoi. Päivällispöydässä oli tosin vallinnut vähän jäykkä etiketti, mutta illalla oli puistossa poltettu rakettia ja linna oli loistavasti valaistu. Kaikki oli ollut hyvin komeaa, mutta häntä ei huvittanut muut kuin ruhtinas; kuinka miehuullinen ja uljas hän oli, kuinka vähäpätöiseltä näytti Alfons hänen rinnallaan.

Hän tunsi sydämensä sykkivän kovasti.

"Oi Jumalani!" huokasi hän, "auta minua ja anna minun tehdä aina sen, mikä on oikea!"

"Antonia, onko se sinusta niin vaikeaa?" kysyi vieno ääni hellästi.

Hän kääntyi ympäri säikähtyen. "Teidän korkeutenne täällä ja tällä hetkellä?"

"Anteeksi, Antonia!" sanoi Alfons, tullen puiden varjosta esiin. "Minun täytyy sinua puhutella; päivältä me olimme vartioidut pahemmin kuin vangit — ei, älä mene pois, saat olla huoletta, kamariherra v. B. seisoo portilla ja voi todistaa, ettei muut kuin veljesi ole ollut täällä."

Ruhtinatar seisattui epäillen. "Mitä teillä saattaa olla sanottavaa?" kysyi hän.

"Ensiksi, Antonia, miksi tuo vieraus? Veli ja sisar kuitenki voivat toisiansa Sinutella. Me olemme olleet toisillemme niin vieraat. Aina kotiin tulostasi asti olemme iltasin pari sanaa vaihtaneet."

Ruhtinatar katsoi häneen kummastuen.

"Ken siihen on syynä, jos olemme niin väärässä suhteessa?" kysyi hän.
Alfons punastui.

"Mutta mitä sinä aioit sanoa minulle?" kysyi ruhtinatar.

"Antonia, älä tuomitse minua niin! Minä olen syyllinen, vaan että olen katunut, että olen kärsinyt, sitä et näy tuntevan. — Ehkä voisin korvata, mitä olen rikkonut. — Antonia, sinä et ole pakoitettu tuohon naimiseen."

"Kuinka, Alfons? Eikö se ollut sinun etusi naittaa sisaresi rikkaalle Albert-ruhtinaalle? Mitä sanoisivat valtiomiehet, jos näinikään repisimme heidän kutomat, konstikkaat verkkonsa. Jos tahdot minua auttaa, Alfons, keksi jotakin, mikä voi käydä laatuun. Valtiomiehet huolivat vähän kenenkään mielipiteistä ja taipumuksista. Sitä paitsi Albert-ruhtinas ei ole millään ilmaissut toivoansa minun tunteitteni suhteen häntä kohtaan."

"Haa! Antonia! Sinä rakastat siis häntä!" sanoi Alfons.

"Teillä ei ole mitään oikeutta minulta sitä kysyä. — Lopettakaamme tämä turha puhe. Hyvää yötä!"

"Luuletko todella minun niin sinut laskevan pois?" sanoi Alfons kiivaasti.

Ruhtinatar peräytyi, kauhistuen nähtävää tulta hänen silnissään.

"Minä tahdon kuulla totuuden", sanoi Alfons, tarttuen hänen käteensä, jota hän kalvosimista puristi.

"Ai'otteko pakoittaa minua huutamaan apua?" kysyi hän, katsoen järkkymättä hänen jäätyviin silmiinsä.

"Sitä ei ole tarvis, teidän korkeutenne, apu jo on tässä!"

Salaneuvos Werner seisoi heidän edessään.

"Kuinka, minun askelianiko te vakootte?" huudahti Alfons.

"En suinkaan, teidän korkeutenne; olin lääkärinä kutsuttu evään palvelijan avuksi tässä osassa linnaa ja tulin sentähden ruhtinattaren puiston kautta. Kaikista vähimmin ajattelut saavani nähdä teitä, ruhtinas, täällä." Hän korjasi nyt hienon höytyävaatteen, joka oli valunut ruhtinattaren olkapäiltä, jälleen hänen ympärilleen. "Menkää nyt lapseni ja levätkää", sanoi hän ja saattoi ruhtinatarta linnaa kohti.

Alfons syöksi hurjana pois, sysäten maahan pian nukahtaneen kamariherran, joka odotti portilla. Hän löi kämmenellään otsaansa:

"Mitä olen tehnyt?" sanoi hän. "Tahdoin auttaa ja olen sen sijaan häntä loukannut. Hän inhoaa minua nyt enemmän kuin koskaan."

7. Luku.

Huvi toisensa perästä seurasi Albert-ruhtinaan ollessa pääkaupungissa. Sopotettiin ja oudoksuttiin vaan, ettei kosimisesta kuulunut mitään. Kuitenkin oli jo ensi kohtauksissa nähty selvästi vanha tuttavuus, joka teki aivan todenmukaiseksi tuon kerrotun sylikoira-jutun, niin satumaisena kuin sitä oli pidetty. Oli nyt illaksi taas määrätty konsertti. Hovi ja pääkaupungin ylhäiset olivat kokoontuneet hovin tilavaan salonkiin. Ruhtinatar näytti tänään iloisemmalta kuin tavallisesti. Hänen hellätuntoisuuttaan tähän aikaan pidettiin ihan luonnollisena. Vaan miksi tuo viisas ministeri nyt näytti levottomalta? Vaan olkaas, hovimestarinua katsoo nyt häneen ja kuuntelee häntä uteliaasti. Ministeri ilmoittaa hänelle par'aikaa, että etevin laulajatar oli äkkiä sairastunut, mutta että hän sähköteitse oli kutsunut läheisestä kaupungista sen sijaan toisen oivallisen laulajattaren — niin, mikä sen nimi olikaan? — yksi niitä monia ilmauksia taiteen alalla, joka äsken oli tullut seutuun. Hän oli luvannut antaa kuulla ääntänsä. Mutta hän ei voinut laulaa muuta, kuin mitä viimeksi oli harjoittanut Berlinissä annettuun konserttiin. Noh, olihan se onnellista. Tämä uutinen kerrottiin ruhtinaalle ja hänen puolisolleen. Vaan Albert-ruhtinas kertoi ruhtinattarelle juuri eräitä seikkoja monilta matkoiltaan ja he eivät kuulleet mitään koko uutisesta. — Konsertti alkoi. Ensimäinen osa meni ohitse ja laulu jo oli seisattunut. Tyytymyksen osoitukset jo olivat tau'onneet. Silloin tuli esiin nuori nainen, vaaleahiuksinen sinisilmäinen, joka jyrkästi erosi noista mustasilmäisistä Italian naisista.

Tämä ei laulanut mitään suurta aariaa, yksinkertaisen kansanlaulun vaan, kuulijoille aivan tuntemattoman, sanat outoa, tuntematonta kieltä; sävel oli liikuttavan surullinen:

"En voi sua unhottaa poijes,
Vaikk' en ikänän sua saa", j.n.e.

Se kaunis, voimakas ääni liikutti jokaisen sydämen hellimmät tunteet. Jo ensi säveleet olivat muuttaneet vaaleaksi ruhtinattaren; hän kuunteli milt'ei hengittämättä — hän vaipui vihdoin hermotonna pilaristoa vasten; jokainen veripisara oli paennut hänen kasvoistansa ja silmät tuijottivat liikkumatta laulajatarta kohti. Albert ruhtinas katsoi häneen hämmästyneenä.

"Ruhtinatar! mikä teillä on?" kysyi hän hiljaan.

Kuultuaan ruhtinaan äänen hän kavahti ylös, puhui eräitä outoja sanoja, peitti molemmilta käsillään kasvonsa ja tyrskähti haikeaan itkuun. — Se nostatti sanomattoman hälinän.

"Antonia, lapseni!" huudahti vanha ruhtinatar.

Ruhtinas vaalistut. Hovimestarinna ja v. Rauch syöksivät yht'aikaa esiin, ruhtinattaren avuksi, mutta Albert-ruhtinas oli jo ehtinyt saada kätensä hänen vyötäisensä ympäri, taluttaaksensa häntä ovea kohti. Hänen päänsä oli hetkeksi nojautunut ruhtinaan viittaa vasten, mutta seuraavana tuokiona hän jo kavahti siitä.

"Teidän korkeutenne", sanoi hän, "teitä petetään, minä en ole se." —

Paroni v. Rauch kiiruhti esiin.

"Älkää te kuunnelko häntä, teidän korkeutenne, hän hourailee!" huudahti tämä ruhtinattarelle.

Hovimestarinna tahtoi väkisin riistää hänet ruhtinaan käsistä, vaan hän sysäsi kreivittären milt'ei tainnoksissa läheiseen huoneesen, jossa hän jätti hänen salaneuvos 'Wernerin ja neiti v. Helmersin huostaan. Jälkimäisen lähetti pois kuitenkin hovimestarinna, joka näytti tapauksesta olevan hyvin säikähtynyt. Ruhtinatar tahtoi rientää tyttärensä perästä, mutta ruhtinas pidätti häntä, vakuuttaen kaikki tyyni olevan seurausta valvonnasta ja viimeisten päivien juhlallisuuksista. Olihan hänellä nyt parhain hoito, ja varmaan hän levottuisi heti, kun vaan ei turhaan hätäiltäisi. Ruhtinas tahtoi, että konsertti jatketaan loppuun.

Albert-ruhtina kuunteli ruhtinaan selityksiä alttiilla säädyllisyydellä, eikä kenkään voinut hänen muodossaan nähdä, miten hän oli tapauksen käsittänyt.

Konsertin lopussa tuli paroni v. Rauch ruhtinaan luo ja jutteli hänelle, että ruhtinattarella oli Ollut lapsuuden ystävä, jota hän oli sydämestään rakastanut, ja joka oli laulanut samaa laulua. Hän oli hukkunut eräällä venematkalla ja ruhtinatar oli syvästi häntä surrut ja vieläpä syyttänyt itseään, vaikka viattomasti, ystävänsä onnettomuuteen. Tämä muisto se oli nyt ruhtinatarta niin liikuttanut. —

Paroni ei voinut ruhtinaan muodossa nähdä, mitä vaikutusta tämä juttu oli tehnyt. Hän oli sitä 'kuunnellut levollisella säädyllisyydellä kuin ainakin paronin puheita. Tämän täytyi vihdoin peräytyä.

Salaneuvos Werner palasi asuntoonsa, saatuansa ystävällisillä sanoillaan ja levoittavilla jutteillaan ruhtinattaren rauhoittumaan. Hän oli käskenyt hoitajat, joiden seassa myös hovimestarinna, kreivitär v. Gerdt, varomaan, etteivät ruhtinatarta millään häiritsisi. Noustuaan juuri vaunuista, tuli portissa hänen eteensä uljas mies seisattaen häntä.

"Anteeksi, herra salaneuvos, minä toivon saada puhella kanssanne pari sanaa."

Tohtori kumarsi vähän. "Suvaitkaatte astua huoneesen, teidän korkeutenne", vastasi hän.

"Kiitän." Albert-ruhtinas seurasi tohtoria hänen työhuoneesensa ja istahti hänen vastapäätänsä.

"Nyt, teidän korkeutenne, tässä ei meitä häiritä."

"Annattehan minulle anteeksi, että tulen näin myöhään, mutta minä halusin tietää, miten potilaanne laita nyt on."

"Hän on levollisempi ja minun onnistui hänet saada nukkumaan", vastasi tohtori.

"Saisinko kysyä, oliko tämä satunnaista, vai seurauksia ruhtinattaren entisestä taudista."

Tohtori vaikeni, ennen kuin siihen vastasi:

"Se oli ihan satunnainen ja luonnollinen mielenliikutus.
Ruhtinattarella ei ole mitään jälkiä mistään entisestä taudista."

"Ja tunnetteko mitään syytä tähän mielenliikutukseen?"

"Tunnen."

Tämä lyhyt ja jyrkkä vastaus keskeytti pitemmät kysymykset. Vähän ajan perästä ruhtinas jatkoi:

"Vielä soisin tehdä yhden kysymyksen: olihan ruhtinatar ihan toimessansa, eikä puhunut houreissa?"

"Hän oli ihan toimessansa."

"Se oli minunkin ajatukseni. Mutta paroni v. Rauch sanoi hänen hourineen. Tiedättekö, miksi hän tahtoi minua siihen luuloon?"

"Kyllä, teidän korkeutenne."

"Noh hyvä", vastasi ruhtinas vilkkaasti, "siis voitte selittää, mitä ruhtinatar tarkoitti noilla sanoiltaan minulle?"

"Minä en ollut niin lähellä niitä kuullakseni", vastasi tohtori epien.

"Kuinka, herra salaneuvos! Te puhutte vastoin itseänne. Kun tiesitte, miksi ei ministeri tahtonut minun häntä näkemään, silloin tiesitte myös, mitä ruhtinatar oli minulle sanonut, vaikka ette sitä olisi kuullutkaan."

"Noh, olkoon, teidän korkeutenne, että sen tiedän, vaan minun täytyy sittenkin kieltää selitys siitä."

"Oh!"

Molemmat olivat ääneti. Vihdoin ruhtinas nousi ja oli lähdössä.

"Minä en voi salaisuuttanne vaatia, mutta selvän minä siitä ai'on saada", sanoi hän. "Minä tahdon siitä puhutella ruhtinatarta."

"Parempaa en minäkään toivo", sanoi tohtori, "mutta pelkään vaan hankaluutta tavata ruhtinatarta kahdenkesken."

"Kuinka, luuletteko sitä minulta kiellettävän?"

"Siitä olen ihan vakuutettu."

"Hyvä, kiitoksia! Nyt tiedän mitä teen. Hyvää yötä!" Hän puristi tohtorin kättä ja meni.

8. Luku.

Seuraavana päivänä ruhtinas Albert kiiruhti saamaan tietoa ruhtinattaren terveydestä ja tuli rauhoitetuksi. Hänen korkeutensa tarvitsi vaan levähtää päivän, tullaksensa aivan terveeksi. Maskeraadi, joka oli täksi päiväksi määrätty, lykättiin seuraavaksi ja sen siaan pantiin korkean vieraan huviksi toimeen metsästysretki, johon otti osaa ruhtinas sekö perintöruhtinas Alfons. Ruhtinatar neiti v. Helmersin ja salaneuvos Wernerin seurassa teki matkan Helmerslustiin.

Prohvessori, Walter oli pujahtanut tiehensä metsästysseurasta, ja kun neiti v. Helmers iltapuolella päivää yksin oli mennyt puistoon kävelemään, hän säikähti nähdessään jykevän ihailijansa putkahtavan puiston aituuksen yli ja ikäänkuin valmistunut hedelmä pyörivän hänen jalkainsa eteen. Tyttö huudahti säikkyneenä ja oli juosta pois, mutta pelkäsi prohvessorin loukanneen jalkansa; täytyihän toki poloista auttaa. Hän kääntyi siis takaisin. Walter kävi siitä liikkaamaan pahanpäiväisesti, toki lohduttaen säälivää tyttöä sillä, ettei se muka mitään vaarallista ollut. Tämä oli kuitenkin hyvin peljästynyt ja levoton, sekä nuhteli prohvessoria hänen varomattomuudestansa, unohtaen virkkaa mitään siitä, että hänen tulonsa tänne oli jotain liian rohkeaa. Walter huomasi asian, ja miten olikaan, hän oli voittanut, linna antautui. Anna v. Helmers oli hänen kihlattu morsiamensa. — Walter ei kuitenkaan omalta onneltansa unohtanut ystävänsä etuja, ja molemmat kihlatut pitivät neuvoa huomisen maskeraadin suhteen — he sopivat puvuista ja merkeistä, joista tuntisivat toisensa — kaikki oli pidettävä salaisuutena, ainoasti Albert-ruhtinas ja Antonia-ruhtinatar saisivat siitä tiedon.

Kun ruhtinatar vihdoin kaipasi ystäväänsä, joka liian kauan viipyi kukkaisvihkoinensa, joita hän oli luvannut hankkia, päätti hän mennä puistoon häntä etsimään. Hän kohtasi Annan, posket hohtavina, ja muistutti hymyillen pedosta, minkä hän oli nähnyt pujahtavan metsään. Anna viskautui ruhtinaan syliin ja puheli hänelle uudesta onnestansa. Ruhtinatar toivotti ilolla onnea hyvälle ystävälleen. Anna ilmoitti sitte ruhtinattarelle aikeet huomisen maskeradin Suhteen ja ruhtinatar suostut kaikkeen, mutta lisäsi:

"Lupaathan, Anna, että, jos siellä mitä kuulisit, sen pidät salassa — ja hyvin mahdollista, että saat kuulla kummallisiakin asioita, mutta lupaathan, ett'et niitä ilmoita kellekään kuin minulle."

Annan sen luvattua molemmat menivät huoneihin. Kun hovimestarinna myöhemmin tuli heitä noutamaan, hän oli hyvin tyytyväinen, nähden ruhtinattaren virkeämpänä ja iloisempana kuin sitä ennen.

* * * * *

Seuraavan päivän maskeraadi oli mitä loistavimpia tämän hovin lukemattomista huveista. Tässä kirjavassa pukujen hälyssä oli vaikea löytää ja tuntea ystävän ystäväänsä. Hovipiirissä oli kuitenkin tunnettu salaisuus, että ruhtinatar oli heleän punaisessa dominossa, ja että ihan valkoinen, untuvilla reunustettu domino oli hänen ystävänsä, neiti v. Helmers. Komea espanjan donna grandezza seurasi kuin varjo tätä paria, välin yhtenä, jauhotetun, tuuheatukkaisen ritarin kanssa Ludvig XIV:nnen ajoista. Tämä ritari lähestyi ystävyksiä, ja tarjoten käsivartensa punaiselle dominolle, hän osoitti valkoiselle lihavan luostariveljen ja neuvoi hänen sille tunnustamaan syntiänsä, sanoen hänen siinä löytävän lempeän ja lohduttavan rippi-isän.

"Oh, lähettäkää hän sitte minulle", pyysi punainen domino, puristaen ystävänsä kättä.

"Arvokas isä, minua on osoitettu teidän luoksenne; kuuletteko syntini tunnustuksen?" sanoi valkea domino munkille, joka juhlallisesti pyysi seuraamaan itseänsä, jonka perästä he sekaantuivat joukkoon.

Sill'aikaa ritari oli mennyt edelleen punaisen dominonsa kanssa.

"Minusta se oli hyvin paljo, tuo toispäiväinen kohtaus", sanoi hän, hetken oltua äänettä. "Se oli tulemaisillaan vaaralliseks, vaan minä ehdin toki avuksi. Ken tietää mitä ruhtinas olisi voinut luulla."

"Mitä?" vastasi domius hämmästyen. "Luuliko hän sitä entisen taudin oireeksi? Etkö hän luule minun vielä parannetuksi?"

Ritari seisattui. "Luuletteko hänen vaan sitä epäilleen? Kunhan ette muuta olisi ilmaisseet."

"Oh, olkaa! Mitä te puhutte? — Mikä salaisuus tämä mahaa olla; todella tässä alkaa tulla jo kummallista", ajatteli hän itsekseen.

"Kuinka voisin muutoin selittää sananne petoksesta?" kysyi valtiomies epäillen.

"Ah! Jumalani! Laulu oli minua liikuttanut, tunnettehan sen — ja sitte — hänen lempeät silmänsä, — oh, minä tunsin itseni niin vähäpätöiseksi hänen rakkaudelleen — ja, Sanonko vielä — minä rakastan häntä. — Oh, nyt taisin sanoa enemmän totuutta, kuin oli luvallista", ajatteli hän taas.

"Iloista se kuulla! Te siis suostutte tähän naimiseen, joka on koko maalle onneksi?"

"Ah, vaan mitä hän' nyt ajattelee minusta?"

"Olkaa huoletta. Minä jo olen pitänyt Siitä huolen. Turvatkaat minun sanoihini, jos teiltä mitä kysytään."

"Mitä te olette hänelle sanoneet?"

Ministeri kertoi nyt, mitä hän oli konsertti-iltana jutellut ruhtinaalle ja penäsi vielä, kuinka hänen olisi meneteltävä edelleen. Toinen lupasi kaikki.

Tämä odottamaton myöntyväisyys, kumma kyllä, ei herättänyt valtiomiehen epäluuloa, vaan ajoi hänen etsimään liittolaistansa, jolle hän tahtoi heti ilmoittaa huomionsa, nimittäin, ett'ei ruhtinatar ollutkaan vaikea ohjata, kun vaan ymmärsi oikein menetellä.

Jäätyään yksin, punainen domino alkoi etsiä odotettua rippi-isää, kun sen sijaan sai seurakseen trubaduurin.

"Ihana neito! anna laulun pojan langeta jalkoihisi!" sanoi trubaduuri.

"Suurella ilolla, kun vaan laulatte kauniin romansin minun kunniakseni", vastasi domino, huvitettuna tästä uudesta seikasta, ja tarttui hänen tarjottuun käsivarteensa. Trubaduuri vei hänen, kuten sanoi: "maailman hälinästä hiljaiseen kukkaistarhaan", — kasvihuoneesen, joka oli yhdistetty tanssisalonkiin.

Täällä hän seisattui ja sopotti hänelle:

"Antonia, sinä olet tunnettu — kaikki on menetetty, paroni v. Rauch on raivoissaan, ja hänen kostonsa on julma; sinulla ei ole turvaa muualla kuin pa'ossa."

"Ruhtinas Alfons!" kuiskasi domino säikähtäen.

"Niin, minä se olen — minä pelastan sinut", sanoi hän.

"Vaan mitä te ajattelette? Ministeri oli äsken minulle aivan ystävällinen", vastasi domino.

"Noh, hän luulee voivansa pettää Albert-ruhtinaan, mutta siinä hän erehtyy. Albert ei ole niin hyvä pettää. Kerran saatuaan epäluulon, hän ei seisatu ennen, kuin on saanut kaikki selville, ja mikä on silloin sinun kohtalosi? Minäkin olen kyllästynyt tähän elämään — tulla ruhtinaaksi, ministerin holhottavaksi, kuin isäni nyt; moinen tulevaisuus ei minua suuresti houkuttele. — Minä karkaan sinun kanssasi."

"Teidän korkeutenne!"

"Vait, Toni! Joku saattaisi kuulla."

Hän otti dominon käden; se vapisi, ja kehoitti häntä jatkamaan:

"Armas tyttö, me voimme vielä tulla onnellisiksi kaukana täältä, halvemmassa tilassa. Sinä et rakasta tätä hovielämää, minä olen myös siihen kyllästynyt. Toni, jos voisit rakastaa minua?"

Tyttö hypähti, mutta trubaduuri veti häntä luoksensa.

"Sinä olet kerran sysännyt minut pois, mutta silloin olin loukannut sinua mustasukkaisuudellani, — vaan jos tietäisit, mitä olen kärsinyt, taistellut. — Toni, minä rakastan sinua sydämestäni! — tule minun omakseni!"

Hän lankesi polvilleen tytön eteen ja piti hänen kättänsä puristettuna omassaan. Tyttö riipasi kätensä irti sanoen:

"Te houraatte, ruhtinas, te olette hulluna. Rakastaa omaa sisartanne!"

"Sisartani!" Hän kavahti ylös ja nauroi katkerasti. "Älä usko voivasi sitä enään luulotella, kun kerran olet tunnettu. Sinä teet tyhmästi, kun hylkäät käteni, jota totinen rakkaus tarjoo. Se on nyt ainoa pelastuksesi. Mutia tarvis on joutua, ennenkuin se on myöhäistä. Toni, armaani, seuraa minua, anna minun suojella ja pelastaa sinut! Tule, kaikki on valmisna, tässä on musta domino, sen heität yllesi; me pujahdamme huomaamatta heidän välitse pois. Minä vien sinun Rabensteiniin ja sitte on maailma meille avoinna."

"Ruhtinas Alfons! Minä en ymmärrä yhtä sanaa teidän puheestanne. Vaan jos siinä on jotakin ajatusta, niin kääntykööt toisen hengen puoleen."

Hän riisui naamarin silmiltänsä ja näytti hänelle Anna v. Helmersin suloisen muodon.

"Petosta!" huudahti Alfons hämmästyksissään.

Tuskissaan hän kouristi tytön käsivarteen, jota hän tietämättänsä puristi kovasti, ja sanoi matalalla äänellä:

"Uskaltakaatte hiiskua sanakin, mitä nyt olette kuulleet, niin minä teidät murhaan!"

Tyttö vaaleni ja katsoi pelolla ympärilleen; puristus oli pakoittanut hänet huudahtamaan, kun munkki syöksi esiin ja riuhtasi Alfonsin käden irti tytön käsivarresta, ärjäisten ja häristäen nyrkkiänsä.

"Mitä, kurja olento, sinä rohkenet noin kohdella naista?"

Anna v. Helmers kiersi kätensä munkin kaulaan ja rukoili:

"Älä häntä lyö! hän ei tiedä, mitä tekee." Sitte hän kääntyi ruhtinaasen, jonka silmät naamarin alta säihkyivät tulta.

"Älkää peljätkö ilmaisevani hurjaa puhettanne, minä rakastan ruhtinatarta liian paljon, ja kukaan muut kuin hän ei saa sitä kuulla."

Sitte hän pani jälleen naamarin silmilleen ja meni munkin seurassa, kuiskaten hänelle:

"Oh, Walter! Missä viivyit niin kauan? Oli hyvä' aika, että tulit!"

Alfons painui penkille ja tuki molemmin käsin päätänsä.

"Kaikki on hukassa! Oi, Antonia, millä voin sun pelastaa?" huusi hän tuskissaan.

* * * * *

Kun munkki, jossa jo tunnemme prohvessori Walterin, oli ennen äsken kerrottua kohtausta mennyt valkean dominon seurassa, oli tämä kuiskannut hänelle:

"Herra prohvessori! minulla on teille rukous."

"Käskekää, teidän korkeutenne" vastasi hän yhtä hiljaan, "minä olen teidän palvelijanne."

"Voisinko saada ruhtinaanne yksin puheilleni?"

"Varmasti, teidän korkeutenne; minä olen juuri saanut ruhtinaalta yhtäläisen pyynnön teille. Kaikki on varustettu, jos teidän korkeutenne suvaitsee seurata minua määrättyyn paikkaan. Vakuudeksi menemme ensin tänne."

Hän vei ruhtinattaren pieneen sivukammioon, jossa muut eivät heitä nähneet. Siinä hän heitti mustan dominon ruhtinattaren olkapäille ja hunnun hänen päähänsä ja vei hänen sitte uudelleen salin läpi ulos puistoon.

"Luotattehan minuun, teidän korkeutenne?" sopotti hän, saattaen ruhtinatarta alas portaalle ja puistoon.

"Oh, täydellisesti!" kuiskasi tämä. "Joutukaa vaan, minä pelkään jos he huomaavat."

"Olkaa siitä huoletta. Minä kiiruhdan ilmoittamaan ruhtinaalle, että jo olette täällä. Hän ei voinut arvata minun niin pian onnistuvani. Kamariherra v. B. seisoo niin kauvan tuossa vartijana, ja hän menee teidän puolestanne vaikka kuolemaan."

"Ah, kamariherra v. B! Hän pitää sanansa, vaikka minä tein hänelle väärin", ja hän tervehti sivumennessä erästä hovipaasiksi puettua herraa, joka syvästi kumartuen väistyi syrjään.

He tulivat nyt vähäiseen paviljonkiin puiston perällä. Ruhtinatar astui sinne, viskasi pois mustan dominonsa ja naamarin, sill'aikaa kuin Walter meni viemään sanaa ruhtinaalle.

Antonia heittäytyi alas sohvaan ja nojasi päänsä käsivarrelleen. Niin hän istui kau'an; — hänen sydämensä sykki kovasti. Hänen täytyi jännittää kaiken rohkeutensa odotettuun puhelemiseen; — tämä hetki oli päättävä hänen onnestansa. — Hän oli päättänyt sanoa kaikki. — Minkä mullistuksen hän oli saattava mattaan! Hän vapisi ja kauhistui, tämän askeleen seurauksia, mutta hän ei voinut enää peräytyä. Hänellä ei ollut mitään keinoa siitä päästä, ei yhtä ystävää johon luottaa, sillä myös ainoalle ystävällensä, tohtori Wernerillekään, hän ei voinut aikomustansa ilmoittaa, tämä kun oli lupaukseltansa sidottu, eikä siis olisi voinut häntä auttaa.

"Yksin, oh, kuinka onnetonta, aivan yksin, silloin, kun olisin tarvinnut ystävän", huokasi hän, eikä huomannut, että uljas ritari muinais-ajan puvussa jo oli seisonut ovella. Tämä oli riisunut naamarinsa ja välkkyvän kypärinsä ja seisattunut hämmästyneenä katselemaan ruhtinattaren katkeraa surua. Hän seisoi hetken näin ja katseli tuota hentoa olentoa valkeassa puvustaan ja nuo vaaleat kiharat kasvoilla, istuen tuossa ääneti, tietämättä itse, miten viehättävän suloinen hän siinä oli. Ruhtinas oli kuullut hänen viimeiset sanansa, jotka puhuivat kärsimisestä ja ne vihloivat hänen sydäntänsä. Hän tuli esiin.

"Ruhtinas Albert!" huudahti ruhtinatar, hypähtäen ylös.

"Toni, säikytinkö teitä niin? Minä tahdon teitä niin mieluisasti auttaa murheestanne, jos luotatte minuun", sanoi hän, ottaen hänen kätensä.

Ruhtinatar hengitti syvään. "Anteeksi teidän korkeutenne, minä en kuullut tuloanne, vaikka juuri odotin saada ilmoittaa teille hirveän rikoksen."

"Istukaatte, ruhtinatar, ja koettakaa levoittua." Hän saattoi tämän takaisin sohvaan ja istui hänen viereensä.

"Kuinka te olisitte saaneet tietoa rikoksesta? En luulisi minkään sellaisen voivan päästä teidän läheisyytenne. Mutta jättäkäämme nyt se. Te olette toivoneet puhutella minua ja ilmoittaa jonkin salaisuuden, mutta suokaa ensin minun sanoa teille jotakin, mitä minulla on sydämelläni; meidän keskuuteemme tulee siitä ehkä selvemmäksi:

"Tullessani tänne pelastamaan Alfonsia pulasta, mihin oli itsensä saattanut, olin päättänyt vapaasti antaa pois käteni, enkä tahtonut kenenkään tunteita pakoittaa. Valtiomiesten aikeista en pitänyt yhtään lukua, ne luulin voivani jättää sikseen. Vaan ensi kohtaus, jolloin teissä tunsin venhessä tavatun tytön, oli päättänyt onneni, ja sitte oli vaan toivoni voittaa sydämenne. — Toni!"

Hän otti hellästi hänen kätensä ja jatkoi:

"Minä rakastan teitä! Voitteko rakkauttani vastata? Tahdotteko tulla puolisokseni?"

Ruhtinatar tunsi huimaavan päätänsä. Ruhtinas rakasti häntä! Voisiko hän nyt unhottaa kaikki! Hän tarvitsi vaan myöntää — ja hän olisi ijäti hänen omansa. Tuokion tämä ajatus oli vihlaissut hänen sielussaan, — mutta jo seuraavana hän nosti päänsä, veti kätensä — oi, miten vaikeasti — ruhtinaan kädestä ja vastasi hänelle, suoraan katsoen häntä silmiin:

"Ruhtinas Albert! Teidän sananne tekee minulle kahta vaikeammaksi velvollisuuteni. — Suokaa minun siis uudistaa tunnustus, jota kerran yritin tehdä. Ruhtinas! Te olette hävyttömästi petetty. Minä en ole se, joksi minua luulette."

Hän keskeytti ja näytti keräävän uutta voimaa.

"Eikö teille ole annettu mitään selitystä tapauksesta konsertissa?"

Ruhtinas naurahti.

"Paroni v. Rauch oli hyvä ja selitti minulle, että laulua, joka teitä niin liikutti, oli laulanut eräs lapsuutenne ystävä, joka sitte oli hukkunut, ja että te olitte syyttäneet itseänne jotenkin syylliseksi hänen onnettomuutensa."

"Oh! todella, se ei ollut niin huonosti. — Tahdotteko kuulla tuon onnettoman elämänkertomuksen?" jatkoi hän oltua hetken vaiti.

Ruhtinas myönsi olevansa tästä pyynnöstä vähän hämillä. Tyttö jatkoi nostamatta silmiään ruhtinaan.

"Hän oli syntynyt kaukana täältä, köyhässä Suomessa, jossa oli kasvanut ja hemmitty. Isänsä köyhä maapappi, oli antanut hänelle huolellisen kasvatuksen, koska hänen varansa eivät myöntäneet lapsensa tulevaisuutta vakuuttaa muuten kuin laittamalla hänet tilaisuuteen itse ansaitsemaan elatuksensa. Aikaiseen kadotettua vanhempansa hän sai pian ruveta käyttämään saatua oppiansa, vaikka se tuntui raskaalta niin kadottaa rakas koti ja mennä vieraihin. Hän tuli silloin äitinsä lapsuuden ystävän luo ja sai sieltä, opettajana hänen lapsilleen, uuden kodin. Tämän mies oli merikatteini, ja kun hän tahtoi pitemmälle merimatkalle viedä kerrallaan perheensä, sai tuo nuori tyttökin, jolla muuten ei ollut mitään turvaa, seurata heitä. Matka oli ai'ottu kestämään vuoden. Mutta tultua pohjan merelle, nousi kauhea myrsky; laiva hukkui, ja kaikki, jotka siinä oli, paitsi yhtä ainoaa. Kalastajat olivat löytäneet hänet laivan kappaleiden seasta tainnoksissa ja vieneet Rabensteinin linnaan.''

"Ah, mitä te sanotte?"

"Ruhtinatar Antonia makasi sairaana linnassa, ja hänen lääkärinsä oli saanut tuon onnettoman tytön virkoamaan. Ministeri, paroni v. Rauch, oli juuri tullut Rabensteiniin ilmoittamaan ruhtinattarelle, mitä hovissa oli hänestä päätetty, mutta se jo oli myöhään; ruhtinatar ei saanut enään tietoa ministerin suurista aikeista, hän kuoli samana yönä."

Ruhtinatar hypähti ylös.

"Te houraatte, se ei ole mahdollista!"

Tyttö seisoi kuolon kalpeana hänen edessään.

"Oi, teidän korkeutenne", jatkoi hän vaikeasti.

"Mahdoton muuttuu toisinaan mahdolliseksi. Niin yhdenmuotoinen kuin olen sattunut olemaan oikean ruhtinatar Antonian kanssa, minä olen kuitenkin paljas petturi!"

Hän peitti käsillään silmänsä ja vaipui ikkunan pieltä vasten.

"Ei, ei, sitä kumminkaan en voi uskoa!" huudahti ruhtinas. "Vaan jatkakaa, minä tahdon kuulla kaikki. Kuinka paroni v. Rauch sai hovimestarinnan — ja etenki tohtorin suostumaan tähän petokseen? Minä olen pitänyt salaneuvos Werneriä rehellisimpänä miehenä, minun on vaikea uskoa hänestä toista."

"Oi, teidän korkeutenne", jatkoi tyttö vilkkaammin, "te olette päättäneet aivan oikein hänestä. Mutta hän rakasti kuin omaa lastansa tätä ruhtinatarta, jota, kuten ehkä tiedätte muutoin oli noin unhotettu kaikilta. — Hän olikin hyvä kuin enkeli. Kuultuaan laivasta pelastetun tytön surkeasta tilasta, kuoleva ruhtinatar oli häntä surkutellut ja pyytänyt kaikkia ympärillänsä olevia pitämään hänestä huolta. Sitte oli hän suositellut äitiänsä, mitenkä hän voisi kuoleman sanomata vastaan ottaa, koska hänenkin terveytensä oli varsin heikko. — Enin kaikesta huolestutti häntä kuitenkin joku Salainen suru, jonka hän tiesi vaivaavan ruhtinaan, ja perintöruhtinaan mieltä, jota tuo armas lapsi olisi tahtonut huojentaa. Sitä hän pyysi kreivittären auttamaan, eikä tyytynyt ennenkuin siitä sai heidän lupauksensa. Tätä käytti ministeri vehkeillensä, ja ensimmäisessä tuokiossa tuon rakkaan lapsen kuolemasta hänen onnistui heille todeksi näyttää, että ainoa keino auttaa ruhtinasperhettä perikatoon joutumasta ja siten täyttää kuolleelle annettua lupausta, oli toteuttaa tuo alkuunpantu naimiskauppa. Hän vannotti kreivittären ja lääkärin olemaan vaiti."

"Mutta kuinka hän ei teidän suhteenne ollut yhtä varovainen?"

"Minua oli silloin mahdoton mihinkään kehoittaa. Minä makasin vielä tainnoksissa, ja sellaisena minut vietiin samalle vuorelle, jossa ruhtinatar Antonia oli kuollut ja sitte minuna haudattu. — Kova ja pitkällinen tauti oli vaivojeni seurauksena, ja ehkä en olisikaan koskaan virkistynyt ilman sitä erinomaista hoitoa, jota ainoastaan ruhtinaallisella kustannuksella voitiin matkaansaattaa. Tämä huolellinen hoito ja Italian lauhkea ilmanala vihdoin saattoivat minua uusiin voimiin. Silloin minulle selitettiin, kuinka yksin kiitollisuuskin vaati minua suostumaan kohtaloon, johon minua jo oli asetettu. — Selitettiin minulle, ettei ruhtinatar millään muotoa voisi kärsiä tietoa tyttärensä kuolemasta, joka oli häneltä salattu. Ruhtinas oli sentähden ottanut minun ottotyttäreksensä, johon minä olinkin ikäänkuin itse taivaalta suotu, koska olin juuri silloin merestä tullut ja vieläpä lisäksi ihan ruhtinatar-vainajan muotoinen. — Oi, teidän korkeutenne. Älkää tuomitko minua liian ankarasti siksi, että näin antauduin petokseen. Yksin, ilman kotoa ja ystävättä koko avarassa maailmassa — vielä heikkona pitkällisestä sairaudestani — täällä ympäröitynä kaikella, mikä voi elämätä sulostuttaa, — antauduin kuin viehättävän uneen valtaan, joka yht'äkkiä oli vienyt minut köyhyydestä ja puutoksesta loistavan elämän keskelle — aarteen, jota en tähän asti voinut aavistaa. Enkä minä millään voinut arvata valtiomiesten vehkeitä tuon loistavan kuoren alla, luullen sen olleen sulaa sääliä tuon armaan äidin sydämelle vaan, päätin siis olla hänelle hellänä, uskollisena tyttärenä, ja sellaisena hän on minua pitänytkin; hän yhä vaan luulee minua omaksi lapseksensa.

"Antaudin siis vaan ihastuksesta tämän loistavan elämään nautintoon, joka myöskin miellytti turhamaisuuttanikin tuolla koristelemisella ja kunnioituksella, mikä minulle ruhtinattarena tuli osaksi.

"Vähitellen olin toki alkanut tuntea löyhän asemani ja tyhjyyden tässä ulkonaisessa loistossa, vaan silloin oli jo myöhä peräytyä; velvollisuuteni oli nyt täyttää asemani vaatimukset, kysymättä olivatko ne minulle mieleen vai ei. Silloin ilmoitti minulle tohtori Werner, että kädestänikin jo oli määrätty, ja että koko juttu ruhtinattaren säälimisestä oli vaan tekosyitä saada minua suostumaan ministerin aikeisiin — pakoittaa minua. — Eipä silloin äidin sydäntä säälitty, kun sairas lähetettiin Rabensteiniin — koska hänestä vaan oli vastusta täällä. — Oi, mikä hirveä ilmaus! Kavaluutta, petosta vaan joka haaralla. — Minä näin nyt totuuden pitävän tulla ilmi, jos en tahtonut tulla syyksi tuohon petokseen, enkä antaa itseäni menetellä kaupan kaluna valtiollisille eduille. — Silloin, ruhtinas, minä näin teidät."

Häveliäisyyden punastus levisi hänen kasvoillensa — hän epäili, mutta jatkoi jäntevästi:

"Minä en ollut koskaan rakastanut, — en tuntenut rakkauden voimaa, ja unhottaen kaikki minä antauduin kokonaan sen suloisiin unelmiin — Minä unhoitin päätökseni — koko tulevaisuuden — ja annoin tämän uuden onnen itseäni ohjata — Silloin, ruhtinas, yhtäkkiä kuulin nuo pian unhoitetut, vaan rakkaat kotimaan säveleet, jotka toivat sieluni silmille suloisen lapsuuteni, rakkaan köyhän kotini. Minä kuulin teidän äänenne, katsahdin silmiinne ja huomasin olevani rakastettu. Vaan samassa heräsin myös näkemään todellisen asemani, näin kuinka hävyttömästi olitte petetty, kuinka olin alentunut tähän petokseen osalliseksi. Minä näin seisovani pohjattoman syvyyden reunalla ja kiiruhdin avaamaan silmänne — Tahdoin silloin tunnustaa kaikki, minä en voinut enää silmiinne katsoa."

"Lapsi-parka!" sanoi ruhtinas liikutuksella.

"Mutta nyt, teidän korkeutenne, minun täytyy rukoilla teiltä suojelusta niitä vastaan, joiden suuret aikeet olen kumonnut. Tehkää minulle siis se armo, että autatte minua pääsemään kotimaalleni, rakkaaseni sanoin teille äsken."

"Armas tyttö, minä sanoin sua rakastavani, — pidin sinua ruhtinaan tyttärenä, tuon tuhlarin, ruhtinas Alfonsin sisarena — mutta nyt olen iloinen, ettei mikään sukulaisuus yhdistä sinua häneen. Uskotko todella jalon tunnustuksesi vähentäneen rakkauttani? Sano nyt suoraan rakastatko minua niin, että tahdot seurata minua, vain haluatko palata kotimaahasi?"

"Teidän korkeutenne!"

Ruhtinas kallistut häneen ja veti häntä luoksensa. Hänen päänsä vaipui ruhtinaan rintaa vasten ja hän tyrskähti itkuun. Ruhtinas siveli hänen hiuksiansa.

"Albert!" kuiskasi hän. Silloin nosti ruhtinas hänen päätänsä ja painoi suutelon hänen huulillensa.

9. Luku.

Tunti myöhemmin astui uljas ritari välkkyvässä teräs-asussa, taluttaen naista valkeassa dominossa tanssisaliin. Heille tuli vastaan munkki ja punainen domino. Ritari sopotti eräitä sanoja munkille ja vei sitte molemmat naiset erääsen sivuhuoneesen, johon kohta tuli ruhtinas, ministeri, paroni v. Rauch, hovimestarinne, kreivitär v. Gerdt, salaneuvos Werner ja viimeksi perintöruhtinas Alfons ja prohvessori Walter. Kaikki riisuivat naamarinsa ruhtinaan käskystä. Hovimestarinna ja ministeri katsoivat hämmästyneinä toisiinsa, nähden ruhtinattaren vaaleassa, ja Anna v. Helmersin punaisessa dominossa, mutta nyt ei ollut aikaa selityksiin. Albert-ruhtinas astui esiin.

"Minä pyydän, ruhtinas, teidän ylhäisyydellenne, ja teille kunnioitetuille valloille esittää rakkaan morsiameni — neiti Toni Elisabet Heimon, Suomesta."

Kaikki olivat hämmästyneet. Salaneuvos Werner yksinään seisoi tyynenä ja katsoi lempeydellä nuorta tyttöä ruhtinaan vieressä.

"Teidän korkeutenne", sanoi vihdoin ministeri. "Te olette suvainneet antaa liian halvan nimen ruhtinattarelle."

"Niin todella", vastasi ruhtinas, "tämä neiti on esitetty minulle ruhtinatar Antoniana, teidän ylhäisyytenne tyttärenä, ruhtinas! Siksi minä toivoisin saada asian niin lailliseksi kuin mahdollista. Täällä on todistajatkin saapuvilla."

Sill'aikaa kuin kirjoitusneuvot tuotiin esiin ja herrat valmistivat kirjoitusta, Anna v. Helmers riensi ystävänsä luo ja syleili häntä Sanoen:

"Nyt ymmärrän, mistä ne kummalliset puheet, joita tänä iltana sain tuulla."

"Ja sinä pidät minusta yhtä paljon kuin ennenkin?" kysyi Toni.

"Voisinko muuta, ruhtinatar!"

"Minusta se on äivan luonnollista, että teidän korkeutenne puoliso saa edes ottotyttärenä Sen armon, jonka hän, ilmoittamalla alhaisen sukunsa, on menettänyt", sanoi kreivitär v. Gerdt, pistelevästi.

"Ei, niin, kreivitär, vaan siksi että morsiameni todellakin säälii ruhtinattaren tunteita, sekä myös tuntee sen verran kiitollisuutta kaikesta hoidosta ja vaivasta, jota hänelle on osoitettu, ettei hän tahdo matkaan saattaa mitään häiriötä, eikä myös alttiiksi antaa muiden seurassa myöskin teitä, kreivitär. Ja paitsi sitä, että tietysti suostun kaikkeen, mitä armaani halajaa, tahdon myös asemalle, missä hän on ollut, laillisuutta ja saada naimisemme mitä kiiremmin toimeen, hakematta paperia Suomesta. — Ja te, paroni v. Rauch, saatte olla tyytyväinen, sillä muuten teidän loistava neronne ei olisi tuikut missään ilmi. Kaikkihan nyt menee aikeenne mukaan, kun vaan paperi, joka tässä on kirjoitettu, tulee nimillä vahvistetuksi, ja minä olen teille kiitollinen hankittuanne minulle suloisen morsiamen. Nyt en tahdo teitä pitempään viivytellä, minä lähden kohta; morsiameni jätän neiti v. Helmersin ja tohtori Wernerin huostaan — sillä en millään hetkeksikään enää tahtoisi sillä vaivata arvoisata kreivitärtä, joka jo tarvinnee lepoa kaikista rasituksista, joita tämä hoito on hänelle saattanut." Hän kumarsi kreivittärelle, joka vaalistuen syvällä kumarruksella vetäysi syrjälle.

"Te", jatkoi ruhtinas kääntyen tohtoriin ja neiti v. Helmersiin, "suostutte kuten toivon ilolla siihen ja seuraatte morsiantani jo ensi viikolla minun kotiani, jossa hyväin hovitapojen mukaan häät tulevat tapahtumaan — ja voin arvata, että silloin saamme yht'aikaa kahdet häät, Sillä eihän ystäväni Walterkaan osattomaksi jääne, vain kuinka neiti v. Helmers? — Sitten teemme häämatkamme yhtenä Suomeen, Tonin kotimaahan, jota hyvin haluan nähdä. — Ja, nyt", sanoi hän, kääntyen ruhtinaan, "ei ole muuta kuin tehdä kihlaus julkiseksi."

"Veli, sinä olet voittanut kalliimman aarteen, jota koskaan olin itselleni toivonut. Vaan sinä sen paremmin ansaitsetkin", Sanoi Alfons-ruhtinas. "Voitteko suoda minulle anteeksi rakkauteni tähden?" jatkoi hän kääntyen Toniin.

"Sydämestäni, ruhtinas! Toivon, että tekin vielä tulette onnelliseksi."

"Ystäväni", sanoi ruhtinas kääntyen paroni v. Rauchiin. "Koska tämä toimenne on niin loistavasti päätetty, katson sen soveliaaksi päätteeksi teidän valtioviisaille vaikutuksillekin, — olkoon se teidän viimeinen nerotyönne minun ministerinäni, Olen valinnut toisen, kelpo miehen siihen ammattiin ja toivon, että poikani Alfons, hänen johtonsa alla, vähitellen keventää minulta hallitsijanvaivani — kunnes hän ne tykkänään perii."

Alfons tarttui ruhtinaan käteen. "Isäni! kiitoksia! Tämä minulta puuttui tullakseni mieheksi."

"Toivotattehan minulle onnea, isällinen ystäväni!" sanoi Toni syösten tohtorin syllin.

Vanha tohtori puristi häntä syliinsä ja sanoi kyyneleet silmissään:

"Oma, hyvä Toniseni! Jumala siunatkoon sinua ja tehköön sinun onnelliseksi! Ajattele jonkun kerran vanhaa ystävääsi!"

"Hyvä tohtorimme seuraa luonnollisesti meitä. Kuinka Toni voisi olla ilman hänettä", sanoi Albert-ruhtinas.

"Sanokaa jo, tohtori, että se on niin!" pyysi Toni.

Tohtori hymyili. "Voinko minä muuta! Minun vanha sydämeni musertuisi, jos sen täytyisi erota tuosta rakkaasta lapsesta."

Ovet salonkiin avattiin, ja koko seura astui sinne. Ruhtinaan merkille kaikki naamarit riisuttiin ja ruhtinas vei kihlatut ruhtinattaren eteen ja esitti hänelle. Onnentoivotukset, hurraamiset ja torvein toitotukset. Ilo oli yleinen. Ruhtinatar sulki nuoren morsiamen syliinsä ja kuiskasi:

"Jumala siunatkoon sinua, oma Tonini! kuinka onnellinen olen nähdessäni sinulla tämän hetken! Oh! minä en olisi voinut elää, jos muuten olisin sinun kadottanut!"

Salaneuvos Werner, sen kuullen, pyyhki kyyneleen silmästänsä ja lausui itsekseen:

"Minä olen pitänyt sanani vainajalle. Sulo ruhtinattareni, sinun viimeinen toivosi on täytetty!"

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK TONI ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- TONI

- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE