The Project Gutenberg eBook of Toikan Kaaperin muistelmia

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Toikan Kaaperin muistelmia

Author: Konstu Pellikka

Release date: July 13, 2025 [eBook #76497]

Language: Finnish

Original publication: Porvoo: Werner Söderström, 1891

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK TOIKAN KAAPERIN MUISTELMIA ***

language: Finnish

TOIKAN KAAPERIN MUISTELMIA

Kirj.

Konstu Pellikka

Porvoossa, Werner Söderström, 1891.

I.

Matin päivän aikana meni umpeen neljäs ikävuoteni.

Asuimme silloin "auttohyyryllä" herraskartanon perällä soukassa kamarissa, johon pääsee alakyökin kautta, kun kääntyy oikealle. Vasemmalle kun kääntyy, niin pääsee navettaan.

Seutu muutoin on semmoisia, joista sanotaan, ett'eivät ne juuri ole kaikista terveellisimpiä — siinä kun on seitsemän vankan talon "yhteishuoneet" ja tunkiot aivan lähekkäin, niin ett'ei yhteenkään, jos asunnostamme suoraan olisi päässyt kulkemaan, olisi tarvinnut astua kolmeakymmentä askelta enempää. Ainakaan liikanaista puhdistamisen intoa ne eivät osoittaneet, sillä niissä oli sekaisin liemet ja roskat, joka siistiluontoisesta jo näyttää jokseenkin siivottomalta. Löyhkäänsä ne levittivät laajalle, yhtä rintaa siivottomain ja ahtaitten palosolain kera. Löyhkä yhtyi taas toisien tunkioryhmäin löyhkään, niin että kuumana kesäaikana varsinkin tuntui vasta maalta tulleelle käypäläiselle jokseenkin sulottomalta.

Mutta olihan se silti keskellä kaupunkia, niin että siitä oli mukava pistäytyä asioilleen minkä minnekin — ja minäkin sain kasvaa sivistyneitten herraslasten seurassa, jota pidetään harvinaisena onnena meikäläisille. — —

Muutamana päivänä — taisi olla Toukokuun loppupäiviä — olin mielestäni tarpeeksi kau'an istunut pikku Annun kätkyen vieressä. Alkoi jo käydä ikäväksi ja piti kun pitikin käydä akkunasta katsomassa näkyykö mitään.

Veli Pekka näkyi tulla veivailevan koulusta, kirjat takin liepeen alla niin että päät vähä näkyivät. — Siinä kun katselin ja ajattelin, että hitaastipa se tulee, niin samalla pikku Annu huutamaan. Minä kipakapaa kätkyen viereen hyräilemään.

"Joko se Annu heräsi? Olisipa se saanut nukkua senkään aikaa, että olisin saanut kapalorievut virutetuksi", tuumaili äiti sisälle tullessaan.

"Enkö minä saa mennä ulos, kun Pekkaki jo näkyy tulevan?"

"Mutta älä ole kau'an!"

"En minä muuta kun käväsen."

Pekka tuli kyökin ovella vastaani ja vihelteli, mutta herkesi, kun pelkäsi että äiti kuulee.

En ennättänyt monta askelta ottaa kun jo näin rouvan portaillaan kudelmaansa kutovan ja huomasin että minulla ei olekaan kaikki muassa. Minä menin sisälle jälleen.

"KuuIkaapa äiti! Saanko minä panna kengätki, kun niin pakottaa varessaappaita että — —?"

"Tarkenisi kaiketi siellä kengittäki, mutta pane hei'ät kumminkin, ett'ei tarttisi yökautta ukista noi'en varessaappaittesi tähen — — vaikka on vähä sääli kuluttaa uusia kenkiä."

Ei niitä muuten olisi ollut kenkiä, vaan kun äiti oli sattunut saamaan ne helpolla — puolitoista markkaa vaan oli antanut — niin ei ollut malttanut olla ostamatta.

"Muista sinä tulla oikealla ajalla keiton syöntiin."

"Mitä te keitätte?"

"Sittepähän nähään."

Nytpä sillä taitaa harvinaista keittämistä olla, kun ei puhu mitään, ajattelin mennessäni.

Meneskelin portille päin ja tarkastelin, huomaako rouva että minulla on uudet pieksut. Pitihän niitä toki minunkin katsella pieksuja — ja kumartuakin piti, kun vatsani oli suuri, milt'ei leilimäinen. Katselin vuoroin pieksujani vuoroin rouvaa. Teki jo mieleni sanoa rouvalle, että minulla on uudet varrelliset pieksut, mutta enhän minä kehdannut. Ja tarpeetonta se olisi ollutkin, sillä rouva huomasi sen sanomattakin, koskapahan alkoi hymyillä. Hymyillä siinä piti minunkin, se kun teki niin hyvää tuo rouvan hymyileminen. Minä en enään saattanut hitaasti kulkeakaan, täytyi kun täytyikin mennä juoksemalla.

Siinä menin vänttyräsäärisenä, mielikki pieksut jalassa, ohran oljista kudottu hattunykyrä päässä; ja housutkin vielä olivat avonaiset, ett'eivät täydellisesti paidan helmaa peittäneet.

Pääsin siitä sitte porttikäytävään, mutta pitihän sitä toki vielä katsoa rouvaa nurkan takaa. Yhä vaan näkyi hymyilevän.

"Aha! Näkipähän rouvaki — — —", riemuitsin siinä itsekseni ja pieni sydämmeni tykytti tavallista kiivaammasti. En muistanut hävetä housuja enkä hattuakaan. Sitte siinä piti vielä katsella pieksuja porttikäytävässäkin.

Kun pääsin kadulle ja olin aikeessa mennä toiselle puolelle, niin näin kaksi miestä tulevan oikealta päin. Näkevätköhän ne — —? — Näkiväthän ne.

"Onpa sillä pojalla puuhkevat pieksut", tuumaili toinen; ja toinen:

"Ja niinhän sillä on varret päällä päin kun miehillä ainaki."

Mutta sekös hyvää teki! Piti juosta kiivaammasti kuin äsken kartanolla.

Tuli siinä sitte muuan nuori herrasmieskin, juuri kun olin yli kadun päässyt ja yritin Lundin herrasväen portista kääntymään, ja tuumaili:

"Panepas poika paitasi housuihin."

Siinä tulla volotti outo koira, niin ettei ollut oikein aikaa ajatella, mitä herra tarkoitti. Kyllä minä vähä haimailin sen olleen jotain sinnepäin, että avonaiset housut eivät näytä oiken somalta noin suurelle pojalle.

"Voi näettekö, näettekö? — — Toikan Kaaperilla on varsipieksut!" iloitsi pieni Fanni-neiti kun pääsin kartanolle, ja ihaili minun pieksujani.

"Me olemme talosilla — — saat ruveta rengiksi", tuumaili Aukusti, hänen pieni veljensä. Hänellä ei ollut aikaa ihailla pieksujani. Se minua vähän loukkasi. — Mielelläni minä kumminkin rupesin rengiksi, hyvin tietäen että olen huonompain ihmisten lapsia.

Siellä sitä sitte leikittiin hyvät aikoja. Mutta minusta alkoi jo tuntua ikävältä, kun Fanni rupesi niin vallattomaksi, ettei malttanut olla nakkelematta hiekkaa housuilleni, ja kun se siitä sitte valui pitkin lahkeita pieksuihin suureksi kiusaukseksi varessaappaille. — Piti sieltä viimmein lähteä. Vatsassakin tuntui kun joku olisi sanonut: Anna keittoa!

Piika Maija näkyi tulevan portaille. Minä seisahdin ja katsoin häneen ja ajattelin ensin, että näkeeköhän se minun pieksujani; ja sitte ajattelin että onkohan sillä nyt mitään antamista. Ei ollut näkevinäänkään minun pieksujani, sanoi vaan naurusuin:

"Eipä se vielä olekaan kelvannut lehmille tuo sinun hattusi."

Maijan naama näytti vääntyvän niin ivalliseksi, että eihän siihen viitsinyt häpeämättä katsoa. Mikäpä siinä sitte muu auttoi kun lattase kotiin, vaikka arvelutti se vähän, kun rusinaliemen ja paistetun lihan haju osui sieramiin.

Pääsin siitä sitte kadulle. Yhä tuntui haju nenässäni ja rupesi luulottelemaan, että kotoa se haisee. Siitä minä juosta piipattamaan ja tulin kotikartanolle.

Minä näin jo puolikartanosta että siellä höyryää keittokupit kyökin takan edessä. Sehän se vielä vauhtia lisäsi; — piti mennä oikein kiireen kynttä.

No, mutta mitäs ollakaan — siinähän olikin vaan ruispuuroa kolmessa kivikupissa. Minusta tuntui vähä siltä kun se olisi köyhäin ruokaa, mutta syödähän sitä piti sitäkin — ja syötäväähän se on ruispuurokin, varsinkin kun on nälkä.

Nälkä taisi olla minullakin, kun en malttanut mennä sisällekään. Otin lattialta lastun silpareen, istahdin suurimman kupin viereen ja rupesin syömään. Sydän siinä kyllä tykytti kiivaanlaisesti, mutta eihän siitä tullut välittäneeksi, kun vatsa puhui toista kieltä, jota minä paremmin ymmärsin.

Tuoltapa se kuuluukin sisältä äidin hyräileminen — Annu taitaa nukkua — onkohan siellä Pekka? — mikäs se oli? — Eipä se ollutkaan mikään — mikä lienee rasahtanut.

Kyllä sitä jo on aluksi — antaahan äiti sitte lisää kun saa kupit pöydälle, ajattelin ja menin sisälle. Mietin minä siinä ensin mitä sanoisin. Otin lastun silpareen hampaisiini, kun en jaksanut yhdellä kädellä ovea aukaista. Olin monta kertaa nähnyt rottia kyökissä, ja siitä kait johtui tämä tämmöinen:

"Kuulkaapa äiti! Suuri rotta oli kupin lai'alla ja söi puuroa. Se olisi syönyt enempiki, mutta kun minä löin sitä tällä lastun kappaleella, niin se pujahti siitä isommasta reiästä lattian alle", selitin teeskentelevän surumielisesti pää kallellaan.

Nauramaanhan se pani koko juttu, ja häpeän puna nousi kasvoilleni niin että kuumana kuhisi poskipäissä.

Menin siitä katselemaan akkunasta ja ajattelin, että kyllä se näki — ja taisi se hoksata Pekkaki, koskapahan naurattaa — —.

Tuli siihen Pekkakin akkunan tykö katselemaan muka, ja tuumaili vähän ajan kuluttua: "Näytäppä sitä tikkua — puuroahan siinä on", — ja hän yritti ottamaan tikkua kun minä sillä parastaikaa pöytää napsutin.

"Kaa —!" parkasin kimeällä kurkkuäänellä, niin että Annukin alkoi unen toreissa oikomaan käsiään.

"Oletko siinä huutamatta! Aivanhan ne korvatkin halkeaa mokomasta!" sanoi äiti ja tuli lähemmäksi. — "Ja mitä sinäki siinä aina huudatat pienempääsi!" — ja hän tukisti Pekkaa.

"Enhän minä muuta kun sanoin, että näytäppä sitä tikkua", selitti Pekka harmissaan.

"Äläpä siinä turskeile! Tii'äthän sinä jo ennestäänkin että on sillä kurkkua, kun vaan vihaksi pistelee." Ja äiti katsoi tuikeasti Pekkaa.

"Heiluta tuota kätkyttä!" Ja Pekka totteli.

Äiti meni kyökkiin. Minä otin pistättelevän muodon kasvoilleni, uhitin Pekkaa sormellani ja sanoin: "Kutti, kutti!" Pekka heilautti vähä päätään ja tuumaili: "Älähän huoli! Sinun tähtesi minua aina näykitään." Hänen kasvonsa kuvastivat surullista välinpitämättömyyttä.

Äiti toi kupit pöydälle ja me saimme ruveta syömään.

"Eikö olekaan maitoa?" kysyi Pekka piimätoopia katsellen.

"Vielä siihen maijot! Ja onhan siinä piimää toopissa. Se hyvin hyvästi välttää semmosille ammattimiehille; — mistä ne maijot tähän aikaan tulee —." Äiti näytti olevan pahalla tuulella. Siinä sitä sitte syötiin puuroa ja piimää ryypättiin särpimeksi. Ei ollut aikaa piimää huonoksumaan, vaikka se oli vähän hapanta ja vedellä jatkettua.

"Sinun kanssasi nyt ei viitsi sikakaan ryypätä yhdestä toopista, mokoma moskatomperi", tuumaili Pekka syödessämme, haki puolen toopin mitan ja kaatoi siihen minun osani.

"Äläpä siinä!" sanoi äiti. — "Vai niin — vai sinä! siinä söisit sakeampaa ja pienemmällesi syöttäisit vetisempää! Luuletko etten minä näe?" Ja hän kaatoi minun osani toopiin takaisin, otti lusikan ja hämmenti ja kaatoi sitte minulle erilleen. Tuumaili siinä sitte Pekalle hyvin totisesti:

"Ei tässä auta yhen ruveta paremmille paloille kun toisenkaan."

Alkoi jo tuntua vatsassa hyvin mukavalta, eikä nälkää ollut kuuluvissakaan.

Pekka siitä lähti ensin pöydän äärestä ja tapaili lakkiaan ulos mennäkseen.

"Eikö passaa siunata", huomautti äiti.

Pekka vähän vavahti, pani kädet ristiin ja hiukan hätäillen, mutta äänekkäästi ja komealla nuotilla luki ulkomuistilta:

"Kiitos ruumiin ylöspitämisen edestä. Minä kiitän sinua kaikesta sydämmestä ja kunnioitan sinua, taivaan ja maan Herra! ettäs minun koko elinaikani nuoruudesta tähän hetkeen asti niin isällisestä elättänyt olet, ja minulle vielä nyt joka päivä ruuan, juoman ja vaatteet toimitat, ja kaikkinaisesta tarpeestani, sekä ruumiin että sielun ravinnosta runsaasti ja joka päivä murheen pidät" — j.n.e.

Minäkin herkesin syömästä kun Pekka oli siunauksen lukenut, panin kädet ristiin ja siunasin:

"Jesu anna aina ruokaa, että runsaasti ravituksi tulisimme." Minä en vielä osannut mitään pitempää rukousta.

Äiti huokasi, nosti kätkyen pöydän viereen ja alkoi syödä, heiluttaen kätkyttä vasemmalla jalallaan. Minä katselin häntä ja näin kyynelen tipahtavan hänen silmästään.

"Mitä te äiti itkette?"

"En mitään — pane maata lapsi!"

Minä panin maata, kun puurokin tuntui niin raukasevan. Katselin siinä sitte äitiä, käänneksin ja ähkyin, vetäsin jalat käppyrään ja koetin nukkua. Mutta eihän siitä nukkumisesta tahtonut tulla mitään, kun piti miettiä miksi äiti itki. Ra'otin vähä silmiäni. — Äiti näkyi hymyilevän ja tuumaili: "Kuulustaapa se vähä siltä kun olisi puurosta sanomat täynnä." Muuttui sitte vähä totisemmaksi. — "Ja mikä kumma se on jos raukaseeki, kun on niin niukalti ruokakultaa. Vaan entäpä se paranee tässä kesän päälle, kun isälle nousee palkka kahteen markkaan niinkuin sitä jo puhutaan. Sitte siinä saa jauhoja ostaa ja itse leipoa, ja saa joskus voitaki leipänsä päälle."

Annu siinä taisi herätä, koskapahan äiti alkoi hyräillä. Minäkin sain kiinni unen päästä ja nukuin. — — — Oli kaiketi sitä jo tullut untakin tarpeeksi, sillä minä kuulin äidin ja Pekan puhelevan. "Antakoon maisteri paremmat vaatteet, kun ei viitsine semmoisissa nähä! Mistä ne paremmat tulee", sanoi äiti kärtyisen näköisenä.

"Niin, mutta kun se sanoi, että saat mennä jos vain ei vanhempasi toimita parempia vaatteita, ja sitte vielä sanoi että nämät haisee niin pahalta että ei oikein viitsisi olla samassa huoneessa, vaan kun täytyy; ja sanoi että tuommoisia ryysypukkeja ei tarttis kouluun pannakaan — — ja pojat aina nauravat."

"No ole sitte poissa sen aikaa että saa pestä! Paikkaamista niissä kyllä ei ole kun ei näy yhtään reikää — —, taitaapa iho paistaa — — ja onhan niitä lapsia huonommissaki vaatteissa. Mistä sillä Tupusen Jannellakaan on parempia päälleen panna."

"Sille on äitinsä saanut herskapeilta."

"Vielä tässä ruihnamaan ympäri kaupunkia! Haukkuisivat suut silmät täyteen kun muka on mies työssä eikä ole lapsiakaan kun kolme. Ole poissa sen aikaa, että saa pestä!"

"Maisteripa antaisi selkään jos olisin poissa. En mene ollenkaan — — en koskaan mene kouluun enään — — minä heitän pois!"

"Sinunpa pitää mennä! Mitä siitä olisi että käypi tärmiinin ensin melkein loppuun niin ettei ole enään kun viikko kolminen ja sitte heittäisi pois."

"Niin mutta kun ei ole vaatteita!"

Äiti ei puhunut siihen mitään.

"Antakaapa äiti juomaa!" sanoin minä ja nousin.

"Tuolla sitä on toopissa piimäsinukkaa."

"Eikö ole sahtia?"

"Eipä sitä ole nyt sahtia ennen kun taas tehään — — kun ei ole rahaa että saisi maltaita."

Silpasin sinukkaa oikein hyvän sijalta. Se tuntui ruumiissa mukavalta ja pääkin raitistui. Halutti jo ulos, mutta silmäni osuivat katseleman housuja.

"Kuulkaapa äiti! Röökynät ovat niin häijyjä, että nakkelevat santaa kenkiin — — tehkääpä äiti minulle semmoiset housut kun Pekallakin on! En tartte enään kenkiäkään — — jalat ei ole enään kipeät, ei ollenkaan!"

Äitiä nauratti, ja Pekkakin näytti pilkalliselta.

"Vai niin ne ovat herjenneet häijyiksi röökynätki! No pitää kai ne sitte tehä." Ja äiti nauroi oikein vallattomasti. — "Mutta kyllä sitä ei hääviä kokkaretta tarvita, joka jo hävetä osaa."

"Eihän se osaa sanoa 'ässääkään' — — mitä se semmoinen housuilla tekee", tuumaili Pekka.

"Osaanpa sanoa!" Suuni vähä mutristui ja teki mieleni sanoa: mitä sinäki siinä!

"Sanoppa 'ässä', jos osaat!"

"Ässä!" sanoin minä voitollisena ja opistani ylpeillen.

"Ka osaahan se! Ne ovat vissiin toiset kiusanneet!"

"Onhan Kaaperi sanonut 'ässän' jo aikaa, mutta se ei piä siitä huolta", puollusteli äiti.

"Teettekö äiti?"

"Teen, teen!"

"Ja kuulkaapa! Lundin Maija tuumaili, että eipä se olekaan kelvannut lehmille tuo sinun hattusi — — — saanko sitte semmoisen lakin kun Pekallaki on? Saanko äiti?"

"Miksikä? Hyvä hattuhan se on." Ja äiti muuttui totisemmaksi.

"Niin mutta kun lehmät syöpi."

"Älä ole milläsikään! Jos joku sanoo, niin sano että eihän ne lehmät huoli niin ai'astuneesta."

"Voi niin minä sanonki kun Maija kiusaa!"

"Mutta minkälaista se olisi tämä eläminen jos Janne vielä eläisi — — olisi seki paraillaan syömään ja laukkaamaan — ja taitaspa käy'ä jo kouluaki — —."

"Eikö se saisi käy'ä?" kysyi Pekka kummastellen.

Äiti ei puhunut siihen mitään, vaan kätkyt heilahti vähä kiivaammasti ja neula sukelti sukkelammin isän vanhassa pyhälakissa. Näytti kun Pekkakin olisi huomannut jotain, vaan ei puhunut mitään. — Katsoi vaan häpeissään lattiaan.

Minä lähdin kartanolle. Teki mieleni mennä kadulle, vaan en oikein kehdannut. — Rupesin siinä sitte miettimään, että tekeeköhän se äiti minulle semmoiset housut kun Pekallakin on, vaan jokohan lie varsin luvannut minulle mieliksi. Se alkoi jo käydä huoleksi.

Päivä jo valui viimmeistä neljännestään ja loi varjon asuntomme edustalle, ja kun vielä vieno, kylmänsekainen merituuli tuntui säärivarsille, niin näytti parhaalta mennä aitan portaille päivän lekolle istuskelemaan. — Katselin siinä sitte housujani ja ajattelin, että eihän minua vaan kukaan näe. — Näin västäräkin piipittävän kartanolla.

Ka, sepä sievä lintu on, ajattelin. — Mitä se nyt? — — joko se lensi? — — eipä se vielä — — mitähän se nyt löysi.

Siinä ne menivät surut ja huolet menojaan; piti niin ihailla västäräkkiä, kun se viputti pyrstöään, juoksenteli ja noukkasi ja väliin yritti lentoon. En muistanut nähneeni koskaan niin sievää lintua.

Visilin — — visilin — — mitenkä se panikaan? — Visilin — — visilin — — niinpähän panikin. — Tuonne näkyi lentävän navetan räystäälle.

Mikä lie pistänyt päähän kun piti lähteä hätyyttämään västäräkkiä. Otin kiven ja nakkasin.

Visilin — visilin — — se lensi katon yli toiseen kartanoon.

Voi, mikä nyt — —! — ruutu meni sirpaleiksi! — Se tahtoi tyrmistyttää ihan siihen paikkaan. En jaksanutkaan nakata katolle asti — kävi navetan akkunaan.

"Kuka akkunan särki?" kysyi äiti hätäisesti kyökin ovella. Minä lähdin juosta kynttimään portille.

Jokohan se tapaa — — voi kyllä se tapaa! Tapasihan se, eikä kauan viipynytkään. Minulla oli henki niin meneyksissä ettei ollut sanaa suuhun tulevaa.

"Vai sinä tässä herkiät niin häijyksi, että ilman ihtisen aikojasi säret akkunoita! Kylliksi tässä ilmanki näyttää olevan tavaroita, niin tuommosiin vielä! Niihinhän ne menee ainoatki pennit", torui äiti ja viedä viipotti minua käsipuolesta melkein kohona sisälle. Meni sitte kyökkiin. — Pekka istui pöydän päässä, Annu sylissään.

"Sano sinä Kaaperi, että antakaa anteeksi, niin kyllä se antaa", esitteli hän.

Katselin kauhistuksella ovea kohti, nyyhkin ja vapisin. Jo — jo — — nyt se jo aukesi, — ja äiti tuli, kimppu luudan varpuja kädessä.

"Voi älkää!" oli ensimmäinen surkean kamala huudahdus, kun kielen kannin laukesi.

Äkkiä olin vatsallani, poikkipuolin äidin polvilla. Siristelin siinä sorkkiani ja koin huutaa:

"Älkää enään, älkää enään! Veri tulee, veri tulee. Nakkasin lintua, nakkasin lintua — —!"

Eihän siinä osannut ajatella, että kyllä kai äiti paremmin näkee tuleeko sieltä verta tai ei.

"Vieläkö vasta?"

"En, en!"

Ja sitte ei enempi enään, kun kerran vaan käväsi vitsat iholla, ja koko homma heitettiin sikseen. Minä itkin ja katsoin häpeissäni Pekkaa, nauraako hän. — Ei nauranut; katsoi vaan sääliväisesti. Taisi ajatella, että vahinkohan sille on tullut Kaaperi-rukalle. Pillahti jo itku isommaksi ja tuntui helpottavan sydänalassa.

"Rupeappa siinä vielä huutamaan! Kaikkea tässä vielä kuulee — — kun ensin särkee akkunan ja saa vähä piiskoja, niin siitä sitte koko illaksi marisemaan! Ei ollenkaan — — —!"

Pitihän sitä totella, vaikka ei se helpointa ollut. Mieli tuon tuostakin turskahtamaan, mutta siihen se sitte kumminkin asettui. Äiti meni kyökkiin ja vei vitsat mennessään.

"Mitenkä sinä särit sen akkunan?" kysyi Pekka.

"Nakkasin lintua — —", — ja itku pillahti uudestaan; piti sormilla kosketella peräpuolia. Vaan kun äiti tuli, niin piti heittäytyä hiljaseksi.

"Tuleppas tänne, että pannaan housut kiinni! — — — Niin se käypi kun herkeää kovin vallattomaksi — — ja tarvitaanhan ne tämänvertaset varat ruokakultaanki."

Rupesi siinä äiti sitte katselemaan, mitä ottaisi työkseen. Otti ryysyvasusta talon herran antaman vanhan "frakin" eli "saketin", jota isä talvella piti alupuserona. Katseli sitä sitte.

"Tästä minä sinulle häijylle teen housut, vaikk'et sinä oikein olisi nii'en väärti", sanoi hän minulle.

Mieleni lauhtui ja vähän ajan kuluttua unohtui koko äskeinen paskahomma. Menin katselemaan "frakkia", kun äiti sitä ratkoi.

"Siitä nyt ei tule semmoisia kun minulla on", tuumaili Pekka.

Minä katsahdin häntä kummastellen ja sitte katsoin kysyväisesti äitiä ja odotin mitä hän sanoo Pekan arveluun.

"Kyllä tässä on vielä siksi eheitä paikkoja, että huoleti saa tuommoiselle miehelle housut kun panee sovittelemalla. Minä olen jo monta kertaa ajatellut, että eikö sitä ole mitään, josta saisi Kaaperille housut, kun entisetki alkaa jo käyä niin hitinäisiksi, — ja saishan nuo jo tuommoiselle olla umpinaisetki. Se muuttuu niin tuo aika — — kun mennä kesänä ei vielä näyttänyt olevan umpinaisten tarpeessa, niin tänä kesänä on jo liian iso avonaisia pitämään. Talvella ne jo olisi pitänyt tehä."

"Tuleeko niihin plakkaritki?" kysyin mielissäni.

"Mitäpä sinulla lie niissä pitämistä."

"Niin mutta kun Lundin Aukullaki on — —."

"Olkoon! — — Sehän on herraspoika Lundin Aukusti."

Siihenhän sitä sai tyytyä kun ei muu auttanut.

Katselin siinä sitte akkunasta ja näin isän tulevan, eväsvasu käsivarrella ja pääräri toisessa kädessä. Minä tarkastelin, näkeekö isä, että navetan akkuna on rikki. Siinä piti kurkistaa niin kauan kun suinkin voi nähdä. Ja näytti vähä siltä kun isä olisi katsahtanut sinnepäin. Minä jo varusalti kyntin äidin takapuolelle.

"No mikä sinulle nyt tuli?"

"Isä tulee!" sanoin melkein kuiskaamalla.

"Ei isä tee Kaaperille mitään — — mutta mitä se tosiaanki siellä kuhnailee?"

Isä tuli vihdoin sisälle, toista kyynäräinen pajun oksa kädessä. Hän näytti hyvin kärtyiseltä ja katseli, silmät supistuksissa.

"Kukahan se niin viisas oli, että arvasi särkeä navetan akkunan?" kysyi hän ja katsoi Pekkaa.

Ei kuulunut vastausta.

"Kukapa se muu semmoisia osaa kun sinä", sanoi hän sitte ja meni lähemmäksi Pekkaa. — "Eikö niin? Sinähän sen särit?"

Pekalla kun oli pikku Annu sylissä, niin hän jo varusalti käänsi selkänsä isään päin ja nosti toista kättään, torjuakseen muka lyöntiä.

"Sano sinä kun sinulta kysytään."

"En minä ole — — Kaaperi — — —", hätäili Pekka.

Minunkin jo teki mieleni sanoa, että ei se ollut Pekka. Hänen tukala asemansa säälitti minua. Mutta en minä silti olisi sanonut itseäni vikapääksi.

"Vai Kaaperiko se jo semmoisia osaa — — ilmanks se tuonne äitinsä taka turvelehtaa!" Isä jo yritti sivauttamaan.

"Voi äiti!" parkasin minä pelästyneenä.

"Kah, menetkö pois siitä! Anna sen pojan olla!" Ja äiti pukkasi häntä käsivarteen, niin että sivaus ei tuntunut minulle kun vähä kupeesen. Ajattelin siinä itsekseni, että eipä tuo käynyt kipeästi.

"Antaapa hänen sitte olla — — mutta älä syytä minua jos epatto tulee!" Ja isä näytti hyvin tyytymättömältä. — "Aivanhan se menee lautasiaan myöten tämä eläminen. Kyllä tässä käskee kestää tuommoisten rasavillien elättäjänä, kun kohta kääntävät nurin koko maailman — — ja näitä muka ei saisi kurittaakaan —!"

"Aikapa niitä ruveta pajulla elättämään!"

"Ole niin viisas kun olet, niin ei sinusta silti näytä olevan lastesi kasvattajaksi. Sanoohan Jesus Syyrakki, että kumarra hänen kaulansa nuorna, lyö häntä selkään vähänä, ettei hän tulisi sinulle niskuriksi ja tottelemattomaksi."

"Pitääkö niitä sitte pieksää yhestä asiasta kahteen kertaan? Luulisihan sen piisaavan senki kun minä sille annoin."

"Raskitko toki antaa! Mitäs tyhjää — — se nyt ei ole tottakaan!"

"Tosi se on! — — oikein veri tuli", sanoin minä.

"Kas tätä kilkkaa, mitä puhuu! Etköhän narranne — — näytäppä onko se totta!"

Yritin näyttämään, vaan kun äiti nauroi ja kielteli, niin en näyttänytkään.

Isä nakkausi pitkäkseen ja taisi ajatella ruutua, koskapahan tuumaili, että "saisi sen antaa lasimestarille, ennen kun herra siitä ennättää mainita".

Äiti ei puhunut siihen mitään, hommaili vaan ruokaa pöydälle ja tuumaili:

"Minä tässä keitin puuron jo päivällä, kun oli vähä pesuaki ja tuli samalla kertaa. On kaiketi se pysynyt kuumana muurin pesässä, koskapahan tuntuu kuppi kättä polttelevan. On se vähä kuorettunutta, mutta haitanneeko tuo."

Siinä ne olivat jo pöydällä pari puurokuppia, leipäkori, ja kellastuneita silahkoita lautasella. Piimää oli kahdessa toopissa. Kun äiti käski syömään, niin minä ja Pekka heti riensimme pöydän ääreen. Isä vielä makaili.

"Eikö sinulle tänä iltana ruoka kelpaakaan?"

"Kunhan nyt talon väki ensin syöpi — — ennättäähän ne vieraat sitteki." Ja isä vetäsi nenäänsä ja pyhkäsi kasvojaan. Se merkitsi jotain sinne päin, että — nytpä se sattui!

"Syöppä jos tahasi! Paremmin säästyy seki kipene — — ja aikapa tässä ruveta niin akuraatisti elämään, ettei muut saisi ensin pöytään mennä! Taitaapa rasvat haitata, että niienkään nuolemista tarttisi pelätä."

Nousi siitä viimmein isäkin ja rupesi syömään; katseli ympäri pöytää ja näytti jotain arvelevan.

"Oletko sinä Kaaperi saanut voita koko päivänä?" kysyi hän leikillisenä, kun jo oli syönyt silahkaa ja leipää ja alkoi katsella puurokuppia.

"En ole saanut — — eilen Lundin Maija — —."

"Nielehän nyt vaan, äläkä kysele lapselta! Totta kaiketi sitä olisi sinulleki jos kerran olisi antaa lapsille."

"Nehän ne tartteeki!" Ja isä vetäsi taas nenäänsä ja katsahti kartanolle; mieli pyhkästä kasvojaanki, mutta kun toisessa kädessä oli lusikka ja sekin puuroa täynnä, ja toinen käsi oli toopin korvassa, niin se ei käynyt laatuun; — kyynärpää vain vähä kohahti.

"Niin — — ilman minä tässä vaan ajattelen että sokioksi kai sitä viimme lopussa häätynee, kun ei enään näe voita puuron silmänäkään."

"Juo enempi!" tikasi siihen äiti.

"Sanoppa sitäki vielä! — — kun en ole kun neljä ryyppyä ryypännyt koko talvena, ja neki olen muilta saanut — —."

"Niinkun ei ole ollut millä ostaa!"

"No mitä sitä sitte tyhjää puhuu!" Ja isä pisti suuren palan puuroa suuhunsa ja nielasi niin että silmä vettyi.

"Niin mutta kun et olisi juonut niitäkään rahoja, joilla meinattiin silahkanelikko hankkia, niin ei olisi talven ajalla tarvinnut tuommosta törkyä ostaa — — ja neki vielä velaksi — — tietää kai sen, että kyllä höökerit puolensa pitää kun häätyy velaksi ottamaan — — ja olisihan sitä ollut säästämisen sijaa pitkin matkaa."

"Ne ajat ovat olleet ja menneet ja sillä hyvä."

— Saatiin siinä sitte syöneeksi ja siunattiin. Isäkin pani kätensä ristiin, huokasi ja näytti häpeävän.

Oli siinä sitte vielä kun äiti sai syöneeksi, itsekullakin puhumista minkä mitäkin, ja kun oli tarpeeksi puhuttu, niin pantiin nukkumaan.

II.

"Niin ja niin paljo on vielä maksamatta."

Minä monta kertaa mietin, mitä äiti tuolla hokemallaan tarkoitti, kun lauantai-illoilla sai käsiinsä isän viikkopalkan. Sain minä viimmein selville, että hän tarkoitti talvellisia ruokavelkoja. Kului siinä kesää kappale ennen kun hän heitti hokemansa, vaikka itsekin oli tuon tuostakin päivät päästään herrastaloissa pyykin pesussa ja potun panossa.

Pekankin jo piti kulkea ulkohaminassa lankun päitä latomassa, sillä hänelle keväällä hankittiin kuuden markan maksavat vaatteet ruskeasta aivinasta. Ne kun piti velaksi ottaa, niin hän lupasi kesällä tienata ainakin sen verran, että saisi vaatteensa maksetuksi.

Sillä aikaa kun äiti ja Pekka olivat poissa, oli tädin Kaisu, pieni ykstoistavuotias tyttö "kotimiehenä". Talon piika Liisa kävi toisinaan katsomassa, onko mitään hätää.

Päästiin siinä jo sen verran eteenpäin, että äidin sopi luopua kolmimarkkasesta ja huutaa muutaman porvarin konkurssihuutokaupasta vanha renkien sohva "mööpelin lisää". Luteita siinä äiti kehui olleen kovasti vaan eipä niistä tuntunut olevan sanottavaa kiusaa kun hän voiteli sitä lamppuöljyllä ja tukki talia koloihin.

Muutamana päivänä keskikesällä olimme kolmikannassa kotona, Annu neljäntenä. Pekka sanoi olevansa vähä pahoinvoipa, ettei oikein kyennyt työhön.

"Kukahan sieltä ajoi kartanolle? Kuulusti kun joku olisi ajanut", tuumaili äiti istuessaan raasuvasun ääressä huoneen perällä. Minä riensin akkunasta katsomaan.

"Setä tulee pikku Mustalla! Tulkaa äiti katsomaan!" sanoin ihastellen. Minusta tuntui niin juhlalliselta kun ainakin silloin kun joku maalainen ajoi kartanolle. — Minä jo osasin käyttää s:ää ilman vaivatta; pitihän siihen oppia sillä rumallehan se olisi kuulustanut, kun s:ää kiertelemästä olisi tavattu mies moinen, joka jo oli pitänyt umpinaisia housuja kauan aikaa.

— Äiti alkoi hommailla sakkavettä kahvipannuun, eikä ollut muuten millänsäkään yllytyksestäni. Pekka kyllä antoi kätkyelle enemmän vauhtia niin että ennätti kävästä akkunasta varmuuden vuoksi katsomassa. Kätkyen ääreen jälleen mennessään tuumaili: "Sepähän näkyy olevan."

Minulla siinä teki mieli mennä kartanolle, vaan en malttanut, kun oli laiva vielä keskitekoinen. Sen verran kumminkin piti malttaa, että sai katsoa, mitä siellä setä hommaili. Hän riisuskeli Mustaa valjaista, sitoi marhaminnasta kärryn rattaasen, penkasi heiniä istuimen takapuolelta etupuolelle, otti eväsarkun ja tuli sisälle.

"Terveisiä — —."

"Kiitoksia", vastasi äiti. — "Mitä sitä muuta kuuluu?"

"Eipä sitä kuulu mitääs erinomaisempia — — mitä tänne kuulunee?"

"Ei kuulu tännekään — — hyvästi siellä voitu kotona?"

"Siinähän tuo menee aina hiljalleen — — miten täällä lie jaksettu?"

"Kylläpä sitä on jaksettuki."

"Kuumanlainen siellä on ilma — — — poro pölisi — —."

"Taitaa se olla —", ja äiti meni kyökkiin kahvipannu kädessä.

Setä haukotteli ja tuli akkunasta katsomaan.

"Eipä sille näytä syönti lystävänkään — — taitaa pitää kuumana" — — ja sitte hän katsahti Pekkaa. — "Etpä sinä tainnut joutaa kun on lapsen sou'atus."

"Mihinkä?"

"Niin, minä tässä ajattelin, että kävisit ojalla Mustaa juottamassa, se kun ei huoli tämän kaivon ve'estä — — on tottunut saamaan enimmäkseen jokivettä."

"Kyllä minä!" sanoi Pekka mielissään ja nousi seisalleen. — "Sou'ata sinä Kaaperi!"

"En minä! — — minäki lähen ojalle —."

"No sou'atanma häntä sitte minä sen aikaa", tuumaili setä.

Taisi sen kuulla äitikin takan ääressä, kun ovi oli auki. Hän tuli ovelle katsomaan juuri kun me olimme menossa.

"Ka, setäkö se nyt häätyi sou'attamaan?"

"Niin, pojat menevät hevosta juottamaan."

"Sou'ata sinä Kaaperi! Saattaahan Pekka semmoisen asian toimittaa yksinääniä."

"Minäki menen", sanoin itkua pidätellen.

"Antaa pojan mennä, koska se tuntuu olevan niin mieluista kaupungin pojista", sanoi setä.

Äiti ei enään estellyt, tuumailihan vaan: "Kylläpä sitä nyt lapsettaa."

Musta tunsi Pekan jo vanhastaan ja hirnasi heti kun näki.

Minäkin siihen menin Mustan viereen kun Pekka päästeli marhamintaa. Se ensin kurkotti ja nuuskien katseli minua hyvin leppeästi, mutta rupesi jo luimistelemaan ja puistautti päätään juuri kun olisi tahtonut sanoa: Saat mennä koska sinulla ei ole mitään antamista. Minä en ollut siitä millänikään, vaan kun Musta luimisti vähä julmemmasti ja puistautti rajummasti päätään, siten antaen tietää, että se olikin totta, niin johan siinä piti vähä pelätä.

Pekka nousi kärryn rattaalta selkään ja istui siinä pönäkkänä, marhaminta kädessä ja suu hymyssä.

"Soo, Musta!" häsötin minä takapuolella.

"Tprr, ptrr! Kaaperi kuuletko sinä!" hätäili Pekka kun Musta yritti juoksun kytkää.

"Hihi — — voi kun pelkää raukka! Soo Musta!" — Tuntui niin hassun hupaiselta kun sai ahdistaa arkaa ratsastajaa.

"Jos et vain ole siivolla, niin muista!"

"Mihinkä sinä ajat?" kysyi Langin Jonne akkunasta kun siitä sivu menimme.

"Ojalle juottamaan", sanoi Pekka naurusuin. Jonnen näytti käyvän kateeksi.

"Oota, minäki tulen!"

Minä häsötin Mustaa, otin siinä toimessani kivenkin ja nakkasin.

"Tprr, tprr! — Kuuletko sinä! Minä kohta putoan."

"Piä sinä harjasta kiinni!" huuteli Jonne toimessaan ja tulla vihkasi perässämme. Hän ei enään kyytiin ennättänyt, tapasi vasta sitte kun jo oltiin ojalla.

Musta joi oikein hyvän sijalta, vaikka vesi oli vähä lämpimänlaista; katsahti sitte pitkin ojaa sieramet pörröllään, joi vielä vähä ja alkoi kääntyä takaisin.

"Annappa minäki ratsastan!" sanoi Jonne.

"Saat sitte toisella kerralla."

"Aja sinä juoksua!"

"Ajasin minä muuten, vaan kun on kivikatu, niin kävisi pahasti, jos sattuisi putoamaan."

"Soo Musta!" yritin taas kiirehtimään vaikka kaipposin Jonnea.

"Tprr, tprr!" pani Pekka.

"Annappa sen hevosen olla!" komenteli Jonne.

"Eipä se ole tei'än hevonen — — se on sedän!"

"Olkoon vaikk'ois kenen niin anna sen olla!"

Pitihän sitä totella, sillä Jonnessa näytti olevan herraspojan mahtia; ja minä huomasin, että olen huonompain ihmisten lapsia.

"Nyt tulee mullikko!" sanoi Jonne kun päästiin portin kohdalle, otti kiven ja nakkasi Mustaa kupeesen.

"Älä!" oli ainoa minkä Pekka ennätti ääntää ennenkun teuskahti porttikäytävään. Musta meni menojaan perälle kartanoa.

"Voi! Kävikö pahasti?" hätäili Jonne.

Pekka siinä vähä äimisteli, nousi seisalleen ja katsellen vihaisesti

Jonnea päästi synkän kirouksen. "Oota sinä!" uhkaili hän ja etsi kiveä.

Jonne siinä seisoi uhkaavan näköisenä ja sanoi: "Nakkaappa koetteeksi!"

Mutta eihän se auttanut — sai kun saikin nasauksen takapuoleensa.

Siitäkös Jonne kimpastui ja tarttui lujasti Pekkaa rinnasta, ja Pekka, kuutta kuukautta vanhempana, nyykertyi portin viereen kontalleen. Pääsi siinä kumminkin Jonnelta vola suusta, sillä Pekka oli äkänen tukkanuottaa vetämään.

Langin rouva katsahti akkunasta juuri kun minä yritin huutamaan:

"Äiti-i! Jonne pieksää —!"

"Jonne, Jonne! Hva gör du nu? Ja sinä siellä — — mikä se olikaan — — niin Pekka — sinäpä häijy olet! Kom in nu Jonne!" —

Langin rouva oli itse alhaista sukua, vaan kun oli tullut palvelusneidiksi kaupunkiin ja tapauksen kautta päässyt kauppamiehen rouvaksi, niin hän halusi puhua pojalleen ainoastaan ruotsia, jota oli palveluksessaan oppinut ja sittemmin omassa perheessään.

"Förstå' du icke att alla skratta derför?" Lähti siitä viimmein Jonne ja katsoi Pekkaa itkusilmin, pui nyrkkiään ja sanoi: "Kyllä muistetaan." — Pekka irvisteli ja uhitti: "Ähä, kutti! Itkupa sinulta pääsi!"

"Minä sille vielä annan niin selkään että vissiin muistaa toisellaki kerralla", tuumaili hän sitte kun perälle kartanoa meneskelimme. Marhamintaa sitoessaan hän arveli, että näkiköhän äiti että me tappelimme.

Tuskin vaan näkikään; ja jos näkikin, niin taisi ajatella, että "totta kai sopivat jos joskus tappelevatki". Setä sitä kyllä ei nähnyt koko mylläkkää, sillä akkunan pieli sopi eteen.

— Rupesi siinä sitte setä syömään, kun oli kahvia juonut. Minä menin sohvan viereen katsomaan kun hän söi. Vesi valahti kielelleni, kun katselin, miten hän lopisti tuoretta roppaa rieskapalan laitaan ja siitä sitte haukkasi.

"Lundin Maijapa antaa minulleki voileipää kun menen siellä käymään", mielistelin pää kallellaan.

"Vai antaa se!" Ja setä otti suuren palan rieskaa, pani vahvasti roppaa päälle ja antoi sen minulle. Minä haukkasin heti kun sain. Äitiä nauratti koko peli, ja hän arveli että "kyllä kai se poika konstin keksii — — niin, mutta mitä sinä sanot kun sait?"

Minä huomasin, että minun pitää kiittää, ja paiskasinkin sedälle kättä että lopsahti. Menin siitä sitte ulos voileipä kädessä. Navetan seinän vierellä, juuri akkunan alla oli matala lautaläjä. Se näytti mukavalta istuimelta. Menin istumaan.

Rappe siellä makaili aitan porrasten alla. "Rappe se!"

Nosti se vähä päätään, vaan heittäysi heti hermottomaksi. Taisi ajatella, että mitäpä siitä lienee hyvää alituisesta paininlyönnistä tuommoisen miehen kanssa. "Rappe se! — — minulla on voileipää!" Rappe nosti päätään uudestaan ja arveli, että on kaiketi sillä nyt jotain erinomaisempaa asiaa kun ei tule lähemmäksi, kutsuu vaan — — ja mitä se lie ollut kun se sanoi niin pitkään?

Minä näytin Rapelle voileipää.

Sepähän auttoi, koska nousi istumaan. Arvelutti se vielä vähä, lähtisikö vai ei. — Taisi siinä pöristä kärpänen, kun niin piti leukojaan luksauttaa.

"Rappe se!" Ja minä näytin voileipää uudestaan.

Tulihan se sieltä viimmein ulkopuolelle ja heilautti häntäänsä. Piti vielä istahtaa ja katsoa tarkemmasti oliko se totta.

Yritin kutsumistani uudistamaan, vaan eihän se käynyt laatuun, kun oli suu täynnä, enkä ennättänyt siihen kiireesen nielasta; saatoin vaan sanoa: "— yyy —!" ja näytin voileipää.

Rappe alkoi juosta nylkytellä minua kohti ja häntä heilui.

"Katsoppa! Etpä saa!"

"Uu, uu, voh!" Ja Rappe siirtelihe levottomasti oikealta vasemmalle ja vuoroin nosti käpäliään polvilleni.

Pitää kai sille antaa kun noin mieli tekee; ja minä haukkasin pienen, tuommoisen peukalon pään kokoisen jytysen ja annoin Rapelle. Mutta eihän siinä ollut oikein nielastakaan, jopa sitte purra olikaan. Olisin antanut enemmänkin, vaan kun se oli rieskavoileipää — — olisi ollut muutakaan —.

Piti sitä kumminkin haukata vielä toinen jytynen — ja kolmaskin vielä —.

"No, Kaaperi!" — Äiti seisoi kyökin ovella; nimeni hän lausui niin oudosti: loppukorkoa käyttämällä. — "Kylläpä sinä nyt olet huppana, kun syötät koiralle ainoat evääsi. Tule jo pois sieltä!"

Kun en oikein huomannut totella, niin hänen täytyi tulla noutamaan.

"Huss! — — vieläkö sinä siinä!" pani äiti Rapelle, kun se mieli seurailemaan pää vinossa ja häntä kippurassa. Äiti kiissitti minua käsipuolesta kyökkiin. Sitte hän katseli minua nuhtelevan sääliväisesti ja sanoi: "Piiskoja sietäisit saaha!"

— Mutta jokohan lie tälläkin kerralla ajatellut, että "ei tai'a olla oikein terve tuo Kaaperi, kun se toisinaan itsekseen naureskelee ja katsoa tuijottaa yhteen paikkaan."

Ei tullut kyyneltä silmään, vaan sen sijaan minut valtasi muu'an muotoaan etsivä surumielinen sävel. Oli se jo soinut ennenkin, mutta sen vaikutus ei vielä koskaan ollut niin voimakas.

Menin sisälle ja kun ei haluttanut syödäkään panin voileivän tuolille.

"Saanko sen minä?" kysyi Pekka.

"En anna!"

"Täällä Pekka! Saat täältä —", ja setä antoi Pekalle voileivän.

"Söisitkö sinä Kaaperi palvattua lampaanlihaa? He! Maistappa! — — He sinäki!" Ja hän antoi Pekallekin.

Minä vätystelin lihakipenettä, vaikka sydänalassa tuntui kun joku olisi pukannut vastaan. Kului se kumminkin kulumistaan ja vihdoin loppui kokonaan.

"Haluatko vielä?"

"En!"

III.

Päästiin syksyyn. Oli jo markkinat.

Meilläkin oli muutamia maalaisia muitten seurassa setäkin.

Markkinat olivat jo kau'an pyörineet päässäni. Minä tiesin, että silloin tulee maalaisia, joilta saa palvattua lihaa, leipäjuustoa ja tuoretta roppaa makean uutisleivän kanssa; ne tuovat äidille hinkillä tai leilillä maitoa niin että sitä saa paljo — — hyvin paljo — oikein juoda asti.

Muuten se olisi mennyt jotakuinkin mieltä myöten, mutta kun minua ei päästetty kadulle. Väliin kyllä sain käydä portilla, mutta en etempänä.

Isäkin oli poissa työstä, "kun kaikki muutkin lähtivät pitämään markkinoita, niin mitäpä hänkään yksinään teki työpaikassa."

Oli jo suunnille toteutunut äidin toinen kesällinen hokema: "Kun saisi talven varaksi kokoon kolmekaan kymmentä markkaa, niin olisi se hyvä seki", — Voitakin saatiin tuon tuostakin leipänsä päälle niin ettei se tuntunut niin harvinaiselta kun kevätpuolella kesää. Ei sitä nytkään kannattanut syödä joka syöntikerta, kun piti pitää suu säkkiä myöten. Oli sitä kumminkin aina puuron silmänä ja potun soosina.

Isä siitä lähti vieraitten mu'assa markkinoille ja aikoi sedän kanssa käydä katsomassa sopiiko ruveta kauppoihin kalarannassa.

Minullakin oli markkinarahaa kymmenpenninen. Sitä kun pöydällä pyörittelin, niin tuntui kun olisin ollut rikkain mies maailmassa. Mutta siitähän se oli työ ja tekiäinen, kun piti miettiä mitä sillä arvaisi ostaa, joka olisi oikein hyvää. Ei siitä kumminkaan tullut mitään koko miettimisestä, ei tuon valmiimpaa; piti kysyä äidiltä neuvoa.

"Minkälaista kottaa minä ostan tällä lantilla?"

"Osta ymmyrkäisiä korppu|a! Ne ovat hyvin näkysiä, ja niitä saa seitsemän kappaletta kymmenellä pennillä."

"En minä semmosia!" —

Minä olin nähnyt herraspoikain syövän pehmeää nisua ja piparikakkuja. Setä kyllä osti lapsilleen tuliaisiksi ymmyrkäisiä korppuja, mutta setähän oli maalainen.

"Osta sitte kymmenen pennin ankkastukki", sanoi äiti.

"En minä — — minä ostan piparikakkuja", sanoin ujostellen. Minä jo suunnille arvasin äidin ajatuksen.

"Kaikkiapa tähän vielä ostettaisiin kun piparikakkuja! Eihän niitä meikäläisistä syö kukaan — — ja eihän niistä ole vatsan täytteeksi. Kymmenen pennin e'estä kun syöpi, niin tuntuu kun ei olisi syönytkään; mutta kun toppaa ankkastukkia kahvin kanssa, niin tietää saaneensa; — — herrasruokaahan ne piparikakut ovat."

"Minä sitte ostan ankkastukin! Saanko heti mennä?"

"Mene vain!"

Ei siitä ollut leipuri kaukana. Toiselle puolelle katua kun vaan hilpasi, niin siinä jo oli puoti, jossa sai kauppansa tehdyksi.

"No, mitä se nyt Kaaperi ostaa?" kysyi leikkisä puotineiti kesken kiireensä.

"Ankkastukin."

Tuntui niin tuiki mukavalta, kun sai kerran muka omalla rahalla ostaa. Ojensin neidille lantin ja sain ankkastukin ja vielä kolmen pennin rinkelin kaupantekiäisiksi. Onnestaan siinä piti hymyillä, kun neitikin hymyili antaessaan.

Kadulle kun tulin, niin näytti kun kaikki olisivat katselleet minua ja ajatelleet, että onpa sillä pojalla nisua koko joukko. Piti siinä sitte porttikäytävässä pikkuisen maistaa kumpaisestakin.

"Paljopa sinä saitki kymmenellä pennillä", tuumaili äiti kun pääsin sisälle ja panin ostokseni pöydälle. — "Niin mutta persohan sinä olet kun jo piti haukata taipaleella."

"Enhän minä muuta kun vähä maistin!", sanoin näpeissäni.

"Eipä sillä — — omapahan lie asiasi ja omaasihan tuo on nisuaki."

Se oli jo täyttä lohdutusta, niin ettei häpeä enään häpeälle tuntunutkaan. Minä rupesin syömään rinkeliä.

"Älä nyt vielä syö! Ennätäthän sinä sen sitteki kun kahvia keitetään. Mutta jos sinulla on nälkä niin saat voileipää — — eihän sitä enään ole ruu'an puutetta."

En halunnut voileipää, kun jo olin markkinavieraitten kanssa syönyt vankan eineen: lihaa ja voileipää, ja sain vielä kuilasta tuliaismaitoa enemmän kun korttelin palanpainoksi. — Minä panin nisut kaappiin, kun äiti käski. Pekkaki siinä tuli sisälle, tyhjä sikarilaatikko kainalossa. Koulusta kun oli markkinalupa, niin hänellä oli hyvää aikaa kaupitella sikaareja.

"Minä olen jo myönyt kaikki — —! Antakaapa minä vähä syön, että saan mennä toisia ostamaan."

"Maltahan nyt vähä! Eihän tässä niin hengen hätää ole — — ja luulisihan tuota vähemmälläki köyhänä pysyvän."

"Markka viistoista penniä tienasin niinkun ei mitään ja kohta saan toisen verran. Antakaahan nyt sitä ruokaa!"

"Sinullapa hätä on! No, sou'ata tuota lasta, ettei se herää! Minä nou'an korpelosta voita ja leipää."

"Antakaa maitoaki!"

"Saat kai sitä vaikka paljoki — —."

Isä naulasi kesällä suuren korpelon kyökin seinään ruokakaapin virkaa toimittamaan, se kun oli lii'an hankala työkalujen kuljetukseen; ja kun piti tehdä toinen pienempi, niin se hyvin hyvästi jouti mainittuun virkaan.

"Minäpä olen ostanut kottaa", sanoin Pekalle, kun äiti meni kyökkiin. —

"Minä sain oikein paljo!"

"Annatko minulleki?"

"En anna! — Sitte saat kun äiti keittää kahvia. Täällä sitä on näin paljo!"

"Eipä tuota ole kovinkaan paljo — — kerrallahan nuot tuonvertaset syöpi, eikä tartte olla nälänkään."

"Niin mutta minäpä syön kahesti!"

"Niin — — mitäpä sinusta miehen rinnalle!"

Äiti jo tuli, maitotoopi kädessä ja pari voileipää toopin päällä, ja sanoi: "Siinä sitä jo on." Katseli sitte minua naurusuin kun panin nisujani kaappiin. Minä ajatteIin, että mitähän se nyt naureskelee.

"En minä muuta kun näytin Pekalle."

"Vai niinkö se oliki! Minä luulin, että eipä se malttanutkaan."

"Antakaapa äiti minulleki maitoa!"

"Kuili tuosta toopista niin paljo kun lystäät! Pannaan sitte Pekalle lisää jos kesken loppuu — — ja mihinkä sitä tässä säästää, kun ei tule piimitetyksikään — — eikähän noita ole astioitakaan; kun keittämään rupeaa, niin tartteehan niitä siihenki."

"Onko se äiti totta, että minulle ostetaan kengäkset kun saan sikaarin kaupalla kokoon kaksikaan markkaa?" uteli Pekka syödessään.

"Sekö sinua nyt huolettaa! Syöhän nyt vaan taiten, ett'et läkähy!

Luulisi tässä vähemmälläki kiireellä ennättävän."

"Niin mutta jos minä en saakaan kenkiä."

"Mikä sen estää?"

Pekka ei oikein malttanut syödä; ei tahtonut enempää maitoakaan ja toisen voileivänkin jätti pöydälle. Ei ollut aikaa pitkiin ruokalukuihinkaan; pani vaan kätensä ristiin ja sanoi hätäisesti: "Jesus siunaa ja anna vastaki!" Kopoi heti lakkinsa ja meni.

"Kuule! Mitä sinä niin paljolla rahalla te'et? Ethän sinä tartte kun sen kaksi ja viisikolmatta — — saat jättää sen markka viis'toista penniä minulle."

"En jätä! Minä ostan niillä kaksi punttia rosseja."

"No, mene sitte, mutta älähän vain keneenkään pahki juokse! — — Kylläpä sillä nyt oli vauhtia — — kunhan vain ei kesken loppuisi."

Minä katselin kartanolle ja kummastelin Väntin, Tuomaan ruunan erinomaista lihavuutta eli oikeammin mahan suuruutta. Joku tarkempi hevostuntia olisi epäilemättä sanonut sitä laihanpuoleiseksi ja kukaties ihmetellytkin sen suuria luita. — Ajattelin siinä sitte, että milloinka minä saan tuommoisen hevosen.

"Kuulkaapa äiti! Sitte kun minä tulen suureksi, niin minä teen suuren talon — — isälle ja teille kamarin, musterille ja musterin Kaisulle kamarin, ja Pekalle ja pikku Annulle kamarin — —."

Olisin vielä jatkanut luetteloa, vaan äiti keskeytti kysymällä: "Entä itsellesi?"

En heti hoksannut vastata. Hetkisen aprikoituani sanoin: "Minä te'en eri pytingin — — ja sitte menen Ameriikaan ja tuon teille rahaa noin paljo — — noin — — niin ett'ei mahu helmaankaan. Sitte minä ostan Tuomaalta tuon ison ruunan, ja sitte ostan pellon Langin herralta — — ja sitte ajetaan isolla ruunalla pellolle ja istutaan keeseissä ja — —."

"Sittehän sitä passaa oikein herrastella. Ja eihän se ole ruunakaan vielä kahtakymmentä täyttänyt — — mutta minkä sinä sinne pellolle te'et?"

"Sinne minä teen ison pytingin, paljo isomman kun Lundin pellolla, ja paremman keelapaananki —."

"Mitä sinä sillä keelapaanalla teet?"

Siitä oli taas miettimistä, eikä siitä tullut tuon valmiimpaa. Katselin kartanolle ja nä'in Kilströmin Kallen, läheisen kapakan pojan tulevan kartanolle.

"Saanko mennä ulos kun Kalleki tulee?" — Äiti lupasi.

Kalle jo tuleskeli lähempänä ja katseli Väntin Tuomaan ruunaa ja ihmetteli: "Voi turkanen! Kylläpä se on vankka hevonen!"

"Minä ostan sen sitte kun tulen suureksi."

"Eipä sinulla ole rahaa!"

"Minäpä nou'an Ameriikasta!"

"Meillä sitä on paljo! Nytki on vieraita isossa salissa ja matsalissa ja vieraskamarissa ja rahteerissa aivan täynnä niin ett'ei oikein antaa ennätä — — ja pappa antoi minulleki markan, ja minä olen syönyt pompomia ja prits'ässiä ja piparikakkuja niin paljo että —!"

"Olenpa minäki ostanut rinkelin ja ankkastukin."

"Niin mutta täällä — — parempaahan tämä on!" ja Kalle vetäsi taskustaan aika kääryn pompomia.

"Maistappa, he! — — Ei niin, ei niin! Pane kourasi alle, niin minä annan kouraan!"

Minä ojennin kourani ja Kalle kaatoi niin paljo että minun piti panna toinenkin koura, kun pompomit alkoivat maahan tippua.

"Ovatko hyviä?"

"Ovat niin hyviä että —!"

Oli siinä hauskuutta tarpeeksi, kun söimme pompomia ja hymyillen katselimme toisiamme. Istahdimme sitte akkunan alle nurmelle päivänlekolle. — Oli oikein mieluinen markkinailma. Vieraatkin kehuivat, että kyllä nyt sopii olla markkinoilla, kun ei hölse kiusaa tiellä eikä kaduilla; on kohta lii'aksi kuiva kun mielii pöly nousemaan. — Oli siinä mukava akkunan allakin keskustella minkä mitäkin. Johtui puhe Kilströmin vieraisin. — — —

"Tei'än isäki oli meillä ja nauratti mammaa niin että —."

Minä en huomannut akkunan olevan auki niin että äitikin voi hyvästi kuulla keskustelumme. Juoksin sisälle.

"Kuulkaapa äiti! Isä on Kilströmillä ja — —."

"Anna olla! Mitä se sinuun kuuluu? Mene nyt ulos, kun äsken niin mielesi teki!" — Minä kummastelin, kun äiti näytti niin kiukkuiselta ja huolestuneelta. Ei kuulla tahtonut; ajoi vaan ulos. Minä menin.

Lähellä akkunaa kyökin oven puolella oli tikapuut. Pekka niihin kerran sitoi kiikuksi vankan köyden. Oli siinä Kallekin jo kiikkunut useammat kerrat, ja nytkin hänellä pisti päähän ruveta kiikkumaan. Minä annoin "pommeja."

Kalle taisi nähdä äidin akkunan pielessä, koskapahan alkoi tuumailla, että on hän silti herraspoika vaikka joskus käypi täälläkin. Sanoi papan ja mamman toisinaan kieltelevän, mutta ei aikonut totella. Ja arveli että kun hän kasvaa papan kokoiseksi, niin piiskaa kumpaistakin. Piiskaisi hän jo nytkin, mutta kun pappa on niin vankka, ett'ei sitä voita — — nostaa vissiinki sata leiviskää.

"Vankempi mei'än isä on!" sanoin minä.

"Eipähän —! Eihän tei'än isällä ole niin iso vatsakaan — — saa panna vissiinki kolme ennenkun tulee niin iso kun papalla."

Minä jo närkästyin, enkä antanut enään pommejakaan.

"Mene pois täältä! Ei se ole sinun kiikkusi — —"

"Pekka teki sen minulle!" — Oli jo nyrkki tarjona, että tuosta saat jos ei muu auta.

"Äläs kelpo kiikku! Renki Jussi tekee minulle paljo paremman."

"Mene pois täältä!"

"Etpä saa enään koskaan kottaa — —!"

Äiti katsoi akkunasta.

"Kaaperi sinä! — — ja mene sinäki Kalle jo kotiisi! Siinä näkyy taas tulevan riita."

"Etpä saa enään kottaa koskaan!"

"Mene nyt! Mitä sinä sille syötät makeisiasi — -, ja taitaspa liikaa olla jos syöttäisit enempiki." — Äiti vetäysi pois akkunasta.

Kallella siinä teki mieli antaa selkään, mutta ei uskaltanut, kun luuli että äiti näkee. Minä saattelin häntä portille, kivi kädessä. Hän seisahtui kun pääsi kadulle. Minäkään en enään uskaltanut hätyyttää, sillä tiesin saavani aika löylyn jos vaan liian likelle menisin.

Isä ja Tupunen tuleskelivat Kilströmiltä päin. Tupunen veisasi: "'Herodes häijyn elkinen, Veljens' eläis' emännän ryöväis' — — mitenkä se sitte olikaan? — — etkö sinäkään muista? — — olisi sitä tuota luitia kun olisi taitia! Eikö se ollut: Johannes Kastaja julkinen — —."

"Äläpä siinä lojua!" kielteli vastaan tuleva poliisikonstaapeli

Sivander.

"Ole hiljaa! Ethän sinä ole kovin häävi mies itsekään! Nälkäänhän sinä sen vietävä olisit kuollut jos et olisi virkaa saanut — — tuommoinen herra — — ja vielä rupeaa muka turisemaan!"

"Ole — ole hiljaa!" houkutteli isä.

"Mene pois siitä ihmisten nähtävistä ja ole hiljaa! Minä muuten toimitan korttikaariin — —."

"Tuommonen mies! Etkö sinä hoksaa, että minäki olen yksi niistä monesta, jotka sinua elättävät?"

Sivander jo koetteli poveaan ja sanoi: "Kyllä tässä pian tulee eri taminat kun kerran puhalletaan."

Isä alkoi vetää Tupusta kartanolle. Tupunen vaan tuumaili: "Tuommonen mies! Vie sinä sinne korppulaariisi keskeltä katua, äläkä ihmisten kartanolta! Minä sinulle kuitenki palkan maksan — — usko pois! Nälkään perhana soi olisitki kuollut jos vaan et poliisiksi olisi päässyt — — ja semmonen pännämies! — — on sitte muka niin teerevänä, että ihmiset eivät saisi rauhassa veisata juhlavirsiä — —."

"Niin mutta kun oikein ajatellaan, niin se ei ole tyhmimpiä tuo mies, vaikka moukalta näyttää", tuumaili muu'an muitten mu'assa portille tullut markkinamies.

Tupunen siinä vielä mieli puhua, vaan isä sanoi: "Se jo meni — — älä nyt enään pormentteeraa!"

"Sai se mennä! Kyllä se on semmonen kutale, ett'ei toista mokomampaa. Monta kertaa se on minun haalannut korttikaariin ja sai sen vietävä senki aikaan, että pääsin silloin ve'elle leivälle, vaikka ei ollut enempää syytä kun panttasin Langin kirveen omanani."

"Miksi sinä sen panttasit?" kysyi isä kummastellen muka.

"No kun oli niin helkkarin kova kohmelo, niin mikä siinä auttoi — — ja ryyppyä en saanut vaikka kuinka koettanut olisin. Oma kirveeni oli jo pantissa, enkä viitsinyt enää mennä muita kaluja hakemaan, niin ajattelin pantata Langin kirveen, ja ajattelin vielä että saahan tuon lunastetuksi ja sitte kauniisti panna entiseen paikkaan. Mutta tuo sen vietävä Silvanteri tammasi varkau'esta. Tästä lähtien on tuomio kerta kerralta kiihtymään päin kun Pellonpään pojan nälkä; ja vaikk'ei varastaisikaan, niin silti saa nuhteita joka kerta kun vaan sattuu ryypyssä olemaan. Tuo Silvanteri se ei kuunnellut kun minä vakuutin, että ei se ollut missään varastamisen aikomuksessa kun minä sen kirveen otin — — nauroi vaan, vaikka juopihan se itseki ja istuu kapakassa enemmän kun määrä olisi — —."

"Mitä sinäki siinä tierailet! Eikö sinulle ole sanottu — — no, no, älähän nyt sentään säiky! Ei se mitään pahaa ollut —."

Lähtivät siitä astelemaan perälle kartanoa ja minä sain uutta uskallusta, jotta rohkenin kävellä isän rinnalla ja pistää käteni hänen kouraansa.

"Niin, niin! Emmehän me ole niin pahoja kun luulevat. Uskotko Aappo, että minä en ole hetikään niin hullu kun luulevat. Pitävät minua varkaana ja jos jonaki, mutta omatunto sanoo, että minä en ole varas, vaikka ovat varkau'esta sakottaneet. Olenko, minä niin hullu kun minua luullaan?" Ja kyynel tipahti Tupusen silmästä, kun hän loi isään kysyväisen katseen.

"Etpä tietenkään", vakuutti isä. — "Mutta niin se on, että viina viisaan villitsee eikä juomarita hillitse — — ei, mutta nythän on eri aika nyt! Markkina-aikahan nyt on! Heitetään hiiteen tämä haikea murhe, kun ei vielä kissallakaan suolet kurise — — eihän kurise?"

"Ei lähes tulkoonkaan! On vielä melkein täynnä."

"Kuuleppa Kaaperi! Mene kysymään onko äitisi suuta syyhyttänyt! Sano sille että vieraita tulee!"

"Äiti kun söi, niin purasi kieltään ja sanoi, että ketähän neki vieraat ovat, jotka ovat niin nälkäisiä ja aikovat tänne tulla", selitin minä.

"Vai niin, vai nälkäisiä vieraita — hahahaa!" Ja Tupunen iski isälle silmää.

"Mene ja käske sen keittää kahvia!"

Oli sitä vielä matkaa juostakin, sillä siinä kulettiin niin hitaasti, kun piti tuumailla ja tuumaillessa seisahtaa.

Minä kun ilmoitin käskyn äidille, niin hän ei kotvaan aikaan puhunut mitään; siirteli ja nakkeli siinä lattiaa laastessaan tuoliresuja paikasta toiseen. Kun kuuli kyökistä Tupusen äänen, niin sitte vasta alkoi tuumailla: "Paraimmanpa se nyt arvasi tänne haalata kun Tupusen toi."

"Hyvää päivää! Pahalla ajallapa satuin tulemaan, kun juuri ollaan laasuhommissa."

Äiti ei vastannut Tupusen tervehdykseen.

"Se on hiukan nyrpeissään, mutta älä ole tietävöinäsi! Kyllä tästä vielä hyvä tulee", sopotti isä Tupuselle. — "Keitäppä Luppa kahvia, kun taas tuntuu panevan siltä paikalta, että sitä pitäisi saaha."

"Kaikkipa tässä vielä kun kahvitki! Ota kuurnan alta pahkakuppiin! Se on viinan sekaan aivan omiaan! Tuossahan tuo on kuppi!" Ja otti äiti pöydältä pahkakupin ja nakkasi sen ovelle päin. — "Jos ei se ala lalluille passata, niin ei muutakaan anneta!"

Vaikka Tupunen ei vielä ennättänyt katsoakaan mihin istuisi, niin jo arveli: "Parasta taitaa olla kääntyä samaa tietä, koska täällä akkaväki tuntuu niin ämpsykkäältä."

"Mene, mene ja keikistele mennessäsi!"

Mutta isäkin puuttui puheesen: "Kuule Tupunen! Se on nyt sillä lailla, että minä olen tämän huoneen herra niin kau'an kun tässä asutaan. Istuhan vaan pois ja anna akan pauhata! Kyllähän siltä suu tukitaan kun ei ala oikeaa totella — — onhan niitä ennenki tuommoisia härkiä hillitty."

"Minähän tässä hyyryn maksan, kun siivoan katua ja kartanoa kaksi kertaa viikossa", sanoi äiti.

Isä asetti tuolin laastulle paikalle, pöydän oven puoleiseen päähän.

Tupunen istui.

"Kyllä olette koko kutaleita niin toinen kun kumpanenki", sanoi äiti ja roskat lenteli pesän eteen.

Isä iski Tupuselle silmää.

"Miksi niin? kysäsi Tupunen. — "Ihminen kaiketi minä olen luullut aina olevani — —."

"Ihmisen sinulla ovat tavatki! Juot etkä välitä joukostasi mitään! Taitaspa liikoja paloja tulla sittekään, jos kaikkiki antasit mitä tienata ennätät — —."

"Räknää sinä omain penikkaisi suupaloja! Minä tii'än sen vissiin, että meillä ei ole ollut nälkä vieraana useammasti kun teilläkään."

"Eihän tuota, Jumalan kiitos, ole ollut pahaa nälkää meilläkään", sanoi isä, liikahtaen hiukan tuolillaan, ja katsoi tyytymättömänä Tupusta.

"Meillähän on rinkilää ja ankkastukkia", rupesin minäkin selittämään ja vielä vakuudeksi olisin näyttänytkin, vaan äiti sanoi: "Anna nii'en olla siellä!"

Tupunen siinä taisi huomata, ett'ei puheensa isää miellyttänyt, ja alkoikin tuumailla: "Niin — — en minä sitä — — en minä tarkottanut sitä — — minä ilman vain sanakseni sanoin, kun luulee, että minun lapsillani on hyvinki iso nälkä — —."

"Ja väärin se olisi ollutki jos olisit tarkottanut — — meillähän on eletty pitkin matkaa kohta kun pikku herskapissa. Ei ole tarvinnut keltään kenkkiä pyytää, vaikka kyllä toisinaan on pitänyt velkaa ottaa — — ja on sitä saatu ja maksettu on kanss' niin ett'ei tällä kerralla jäljet haise."

Tupunen kun kuuli kenkistä puhuttavan, niin alkoi katsella lattiaa ja kynsiskellä nenäänsä.

Äidilläkin jo ilmaantui hymy suupieleen. Taisi ajatella, että "tuo ukko se osaa kulkea noissa tuumissaan niin laitoja myöten, ja varsinkin kun on vähä päissään."

Isä naureskeli partaansa, nousi seisalleen ja näytti ryhdikkäältä isäntämieheltä; alkoi jo puhella "kissasta" ja kysyi, mihin sen sisustaa säästetään.

"Kas sitä vaan ei säästetä mihinkään! Nauttimista vartenhan se on ostettuki." — Ja Tupunen ylpeänä kopautti pullon pöytään.

"Kahvia sitä ei taitanut tullakaan, vai mitä?" kysyi isä ottaessaan kaapista kahvikuppia.

"Ei! Ja onko tämä mikään kapakka? Kyllä se nyt olisi Tupunen parasta kun huilaat kotiisi suiseraan. Mitä siitä tulee, että tässä ruvetaan kalaseeraamaan. Ota hutla mukaasi ja ala mennä!"

Tupunen ei ollut ensin millänsäkään. Vasta sitte, kun isä hänelle kaatoi kahvikupin täyteen ja hän sai sen ryypätyksi, vasta sitte nousi seisalleen ja ivallisesti tuumaili: "Taitaa tulla huomiseksi roskailma. Minä olen sen merkinnyt, että kun akat ovat oikein pahalla kiirillä, niin seuraavana päivänä on tuulta ja sa'etta. Semmosen ilman e'ellä ne pirut lentää ja kiusaavat akkoja."

"Haha! Vai olet sinä sen merkinnyt — — istu sinä!"

"Älä istu! Älä vainkaan istu! Saat sinä mennä!"

"Malta nyt Luppa mielesi, muuten ei hyvä seuraa! Minusta jo tuntuu kun olisit kohta rontasemisen väärti. Istu sinä Tupunen kun käsketään!"

"Mene, mene vain! Ei sinua täällä kaivata."

Lähti siitä viimmein ja tuumaili mennessään: "Onpa se sentään aika rouva, kun noinki osaa olla herskapillaan. Eipä sillä, että minä en olisi ennenki nähnyt samallaisia — — onhan se kotikeisari meilläki. Hyvästi Aappo! Akan sitä sait sinäki ja oikein oivan!"

"Hutlasi jätät! Ei sitä tartte tänne jättää!"

Tupunen ei välittänyt äidin yllytyksestä, meni vaan menojaan.

"Ei ole liikaa — — ei ole ollenkaan liikaa, jos jättääki. — — — Kyllä minä olen sille siksi monta ryyppyä antanut, että ei ole ollenkaan liikaa jos jättääki."

"Vai niinkö se oliki! Sehän on sinun hutlasi! Ja tännekö se olisi sen jättänyt jos omansa ollut olisi — — olisi kun olisikin vienyt mukaansa!"

"Kuule kun minä sinulle sanon! Se on nyt asia sillä lailla, että sinun pitää tukkia suusi! Nyt kun Tupunen sanoo akalleen minkälainen sinä olet, niin akka hoilottaa ympäri kaupunkia, ja kaikki sitte katsovat minua ja ajattelevat, että siinäki on muu'an miehenmaiva, jolla oli onni akan otossa."

"Mitähän nyt sitte jos hoilottaaki ja jos ajattevatki! Olisihan vaan sinulle pieneksi kuttiparahiksi."

"Kuule sinä! Muistatko sinä sitä kun pastori sanoi, että sinun tahtosi pitää alleni alistettu oleman?"

"Niin mutta minä sanon sinulle, että talven ajaksi kohahtaa Ieipäkori kattoon, jos vaan tuota vetoa rupeaa menemään, ja kupit nurin pöy'älle!"

"Mene Kiiminkiin! Mitä sinä tänne tulit kun tiesit, että täällä on huono olla —."

"Tuoki se on muu'an rottelo — — pieni kun jauhosalkkari", sanoi äiti, kun otti kahvitoosan kaapista, ja potkasi oven kiinni. — "Kun jotain pitämistä on joskus niin ei ole missä pitää — — toteen on mies tekevä kun ei sen vertaa aikaan saa — —."

"Nou'a Kiimingistä parempi ja ole jo vaiti, muuten nousee mörkö-elämä! Eipä tämän luulisi kateeksi käyvän, jos joskus maistaa — — taitaapa tässä kaikisti niin häävit palat olla ja taitaapa kaikkein helpointa olla joukon e'essä seisoa."

Mieli siinä äitikin sanoa jotain, vaan kun setä tuli, niin ei puhunut mitään.

"Etpä sinä tainnut kalakauppaan sopiakaan", tuumaili setä.

"Niin, minä ajattelin, että ennättäähän tuota vielä — — ja ei kaiketi ne markkinatkaan ensi päivään lopu."

"Eipä luulisi — — ja näkyyhän tuolla olevan kaloja piisalle asti. Kun sattuu, niin ne ovat huomenna jotain viittäkolmatta penniä helpommat nelikon päälle."

"Sitä samaahan minäki olen meinannut o'ottaa."

"Mitä sitä sinäki meinaat! Ennätäthän sinä vielä siihen asti menettää sen viisikolmatta penniä kymmeneenki kertaan", tuumaili äiti ja meni kyökkiin, kahvipannu kädessä.

Isä katsoi häntä vähä tuimanlaisesti ja olisi kai jotain sanonutkin jos olisi ennättänyt. Muuttui hän kumminkin heti höylimmäksi ja naurussa suin sanoi sedälle: "Meillä tässä Lupan kanssa oli pieni sanasota."

"Eihän sitä kaikisti osaa muutkaan toistensa mieltä nou'attaa", arveli setä.

"Eiköpä niitä lie kaikilla sanasotia toisinaan — — mutta maistappa sinäki tästä, kun sitä sattui olemaan!"

"Onpa sitä jo tullut maistetuksi kohta liiaksiki — — taitaa olla tarpeetonta enempää maistella."

"Maista nyt joskus minultaki! En minä juuri niin tukkimalla tukkiakaan, vaan kun sinä jo olet maistanut, niin minä meinasin, että juonuttahan hyvä on juottaa — — ehe — — ja hyvää se on viinaaki! Minä meinasin, että saahan tuota ostaa näin markkinoiksi pomeranssiaki, ett'ei aina tarttisi särpää sitä markan kuraa — — ei mutta oikein totta — maistappa nyt vähäkään!"

"No pitää kai sitä sitte maistaa, vaikka ei se tunnu olevan niin tarpeellista —." Ja setä maistoi juuri sen verran että parahiksi kieli kastui.

"Mihinkä siitä tuonvertasesta on — — maistaa häntä niin että menee mahaan asti!"

"Mitäpä siitä lähtenee hyvää, että sitä niin mahamäärältä kaataa."

"Omapahan lienee asiasi — — mutta kyllä sinä olet koko joukon viinimpi

Tupusta. Se oli täällä äsken ja kallisti naamaansa koko kupillisen."

"Siitäki se tuli ryyppymies."

"Tuli siitä — — oikein patajuoppo tuli — — panttaa kalut ja kaikki — —."

"Taitaa pantata ryysynsäki?"

"Eipä paljo muutenkaan — — mutta Luppa sille oli köörtevänä niin että meinasi vähä naurattaa."

"Ehe — vai oli sille Luppa köörtevänä — — niin, eipä sillä että siitä ei saisi olla."

"Oli se minulleki, mutta minä olen meinannut, että ei se ole vaarallista jos akat ovatki joskus pahalla tuulella. Onhan mies suuremmalla ymmärryksellä varustettu, niin senhän pitää antaa kunnia heikommalle astialle ja olla vaiti."

"Niinhän se on."

Äiti tuli kyökistä, meni kaapille ja otti sieltä kahvikupin ja tuumaili sedälle: "Tämä mei'än vaari se pitää markkinoita, kun hyvätki isännät, vaikka talvihan se on vielä e'essä päin."

Isä katseli setää, vaan kun setä ei puhunut mitään, niin hän alkoi tuumailla: "Mitä sitä Luppa tyhjää puhuu — — ja mitähän nyt sitte jos tuleeki talvi, kun on jo leipä saatu tietoon. Komesrooti teettää kaksi lastivenettä, ja kun minä kysyin — niinkuin sitä pitääki näin köyhässä e'essä pitää varansa jo e'eltäpäin — niin se lupasi, vaikka ei vielä ollut luvannut ketään."

"Mutta eihän sitä aleta vielä syksyllä."

"Niin mutta kun se lupasi ensin muuta hommaa!"

Äiti ei puhunut siihen mitään, meni vaan kyökkiin.

"Ehe — — kuuleppa Jussi! Minä olen monta kertaa ajatellut, että olisi se pitänyt nai'a se ajuri Rööpärin leski kun sitä puhuttiin minulle. Sillähän oli talot ja pellot — kerrassaan koko eläminen, hevosta, lehmää ja taisi olla punasta rahaaki; mutta minusta tuntui niin tympiältä mennä yhteen hänen kanssaan, vaikka kyllä kaiketi ihmisessä oli näköä ja kokoa ja lapsiakaan ei ollut kun yksi — — sen vuoksi taisi tympää tehä kun oli leski." — Ja isä pukkasi setää polvellaan, siinä kun vierekkää istuivat pöydän ääressä.

"Hehe — vai olet sinä ajatellut semmosiaki."

"Niin mutta olihan se Luppaki porakka tyttö."

"Olihan se — — ja lihankantava ihminen vielä oliki."

Sitte siinä vähä maistoivat ja siirtyivät pöydän päästä sohvalle istumaan.

"Kyllähän se olisi ollut sinulleki parasta kun olisit ostanut sen Lamminperän torpan", puheli setä. — "Jaakolla siellä on mennyt hyvästi päin eläminen — - on jo puolikymmentä lypsävää ja hyvä hevonen. Se on hyvä mökki — — saa heiniä talveksi piisalle asti, ja jalkainsa aitahan ne lehmät kesällä lypsävät."

"Hyvästi se olisi mennyt täälläki, mutta kun tuo Luppa sattui olemaan semmonen munakana", sanoi isä ja töykkäsi kyynärpäällään setää kupeesen, niin että setä heilahti.

"Ehe — — vai sattui se olemaan munakana", arveli setä.

"Mutta ajattele sinä Juho!" Ja isä alkoi itkunvoittoisella äänellä jutella: "Eikö siinä kysytä mieheltä paljo, kun seitsemänki lasta tulee maailmaan. Vaikka kohta niitä ei ole viittä enempää yht'aikaa elossa ollut, niin viemään päin se on silti. Ajattele sinä! Vanhinta kun elättää kaheksan vuotta ja se kuolee — ja kolmatta lopulle seitsemän ja se kuolee — ja neljättä vii'ennelle ja kuu'etta neljän kuukau'en — — ja kaikki kuolee kun vaikein aika on ohi, niin eikö siinä kysytä yheltä mieheltä paljo? Eikö kysytä kärsimystä paljo?"

"No kyllähän siinä on jo ristiä yhen osalle."

"On siinä! — — Ja eikö sitä lie ollut syytä viinan osaksiki. Minä kun hallin ostan, niin se pitää maistella yhteen menoon. Kun malttas ryypätä ryypyn aina syönnin alle, niin eihän siitä olisi viinastakaan muuta kun hyvää — — eli eikö tuo lie syy minussa itsessäni — — eihän se viinakaan menemällä suuhun mene, kun ei vaan himoja olisi."

"Eiköpä sitä lie syytä sinussaki — — mutta kyllä se olisi tainnut mennä maalla paremmin päin sinunki elämisesi. Pekkaki se kohta tekisi minkä mitäki."

"Jopa se menisi kohta toisena kätenä muutamissa hommissa. Sillä i'ällä sitä jo piti ennen kotimökillä tehä työtä täyttä päätä."

"Kylläpä sitä sai toisinaan yrittää."

Äiti siihen toi kahvipannun pöydälle, otti pannun lakin naulasta lähellä pesänsuuta ja suojasi pannun.

"Ja onhan sillä jo Pekalla semmoset lanteet kun meilläki oli", jatkoi isä keskustelua.

"Jokaisella on omat lanteensa ja Pekalla on kanss' omat lanteensa ja sillä hyvä!" Ja äiti meni niine sanoineen kyökkiin.

"Eihän sitä nyt sitä tarkotettukaan — — niin, mene sitte kun et kuunnella halunne! — Se luuli minun taas tarkottavan, että Pekka pitäs panna johonki käsityöoppiin."

"Mitäpä siitä vielä lie Pekasta oppiin eli mihinkään — — no kyllähän se keveällaista ulkotyötä ja pieniä kotiaskareita kykenisi tekemään, mutta on se vielä lii'an nuori yhteen kohti."

"Niinpä se taitaa olla — — Antin päivän aikana täyttää vasta kaksitoista."

"Olisi sitä sinullaki pirpaa jos eläisivät."

"Niin mutta kun sen on Jumala niin sallinut, niin eihän sitä saa nureksia — — ja tottapa Hän tiesi, että on sitä minuksi pienemmässäki joukossa, niin otti pois."

"Niinhän se on, että Jumala tekee sen minkä parhaaksi näkee — — mutta siinäpä tulee mies, joka on yhtä roteva ihmiseksi kun ruuna on hevoseksi", tuumaili setä ja katseli Väntin Tuomasta kun hän tuleskeli sisälle. — "Kumartua pitää, vaikka on kolmikyynäräinen ovi."

Tuomas naureskeli ja istui pöydän päähän.

"Kyllä se riihelle pystyy", arveli isä. — "No mitä sieltä kuuluu nyt erinomasempia?"

"Niinhän nuot on kun ennenki", vastasi Tuomas.

"Tuommonen härkä se olisi tullut mei'änki Aaposta, kun vaan elänyt olisi", jutteli isä. — "Kyllä se oli lihava ja komea ja kaheksavuotiaaksi jokseenki ko'okas, ja niin vikkelä, että juoksenteli katollaki, harjalla ja rastaalla kun maassa olisi ollut. Tuolla naapurissa solan takana sitä asuttiin kun Aappo kuoli. Tohtori tuumasi, että tämä maa on niin myrkyllistä, ett'ei täällä lapset menesty — ja saattaapa olla — — mutta eipähän ole Pekka sairastanut kertaakaan niin että olisi vuoteesen häätänyt; ja eipähän kuollut Kaaperikaan, vaikka sairasti kovaa punarupulia ja oli niin kova suonenveto, että kasvot olivat toisinaan pitkän aikaa melkein sysimustana, ja kaksi vuorokautta vuoteen vieressä vahattiin ja o'otettiin loppuvaksi. Eikö siitä jo selvään nä'e että on sitä Jumalallaki tekemistä eikä aina tohtoreilla."

"Niinpä tietenki, vaikka ovat ne hyvät olemassa tohtoritki. Jumalalla sitä kumminkin on enempi sanomista", sanoi setä.

"Jumalaan minä luotan, vaikka olen heikko ja puuttuvainen", sanoi isä,

Puuttui siinä puheesen Tuomaskin ja jutteli: "Kyllä se toisinaan meinauttaa, että liekö tuota olemassakaan koko Jumalaa; mutta toisinaan se taas tuntuu kun olisi parasta yksinkertaisesti uskoa sanaa ja alistua sen alle täy'ellisesti. Ja niin minä olen huomannut, että kun jaksaisi olla ajattelematta kaikkea mikä mieleen juolahtaa ja levollisesti maksaa räntty ja uloste'ot, niin sitä olisi niin helppo kulkea tämän elämän läpi."

"Se on oikein Tuomas", vakuutti isä. — "Olet sitä jo sinäki ko'etellut tätä maailmaa jos joltaki kantilta, vaikka olet vielä nuori ja vasta kaksi vuotta ollut akallisena miehenä — — lienetkö vielä vii'enkäänkolmatta?"

"Johan se jo Eerikkinä täytyi viisikolmatta."

Äitikin kuuli Tuomaan juttelun ja yhtyi siihen mielipiteesen, että

Tuomas puhuu kun viisas mies ainakin.

"Kyllähän ne tahtoo nuot kiusaukset voittaa, ja eihän se kumma ole kun aina on puutteet puuttumattomat", puheli hän. — "Mutta niinpä se rovasti saarnasi, ensimäisenä sunnuntaina Kolminaisuu'esta kun puhui rikkaasta miehestä ja Latsaruksesta, niin sanoi, että ei pitäs murehtia vaikka kuinka köyhä olkoon, vaan turvata itsensä Herraan, jolta kaikkinainen hyvyys vuotaa."

"Olen minä joskus meinannut sitäki, että tokkohan semmonen mies, jolla on niin paljo palkkaa, osaa totta puhuakaan, mutta taitaapas se osata hyvinki — —", yritti Tuomas juttelemaan.

"Sanastahan ne isopalkkasetki saarnaa — — Jumalan sanasta", huomautti setä. — — —

Juotiin sitte kahvia. Isä hommaili "puolikuppista" mieheen, mutta Tuomas sanoi, että hän maistaa paljaaltaan sen minkä maistaa. Setä vakuutti, että ei sitä tarvitse silti tavakseen ottaa jos joskus maistaakin. Tuomas sanoi siihen, että on hän jo ennenkin siksi maistanut, että hyvin hyvästi ma'un tuntee, vaikka tosin ei vielä ole ennättänyt päissään olla.

IV.

Talvella päivänä muutamana istuin pöydän ääressä ja piirtelin hevosia taululle.

"Äiti! Tuommonen hevonen siitä nyt meni portin sivu."

Äiti ei ennättänyt katsoa eikä puhuakaan mitään, kun talon rouva tuli sisälle. Ujous valtasi minut niin että peukalo häätyi suuhun ja leuka painui rintaa vasten. Äitikin hiukan hölmistyi.

"Hyvät päivät" vaihdettuaan sanoi äiti minulle: "Paiskaa kättä rouvalle!"

Minä astuin askelen, mutta en enempää rohjennut. Rouva sai tulla lähemmäksi. Ja kun hän ojenti kätensä, niin eihän siihen ollut kummakaan lopsauttaa. Häätyi jälleen peukalo suuhun ja leuka rintaa vasten, kun rouva sanoi minua "snälliksi" pojaksi ja että minä olen niin lihava ja punaposkinen. Hän alkoi katsella taulua ja tuumaili sitte että "onpa se aika 'ritmestari'."

"Taitaa se olla snälli lapsi?" sanoi hän sitte kun näki Annun konttailevan lattialla.

"Onhan se — — oikein hyväjuoninen lapsihan se on, kun on terve ja koetetaan hoitaa niin ett'ei se olis mitään vailla."

Rouva alkoi jutella varsinaista asiaansa, joka oli syynä hänen meillä käyntiinsä. Puheensa, joka oli vähä ruotsivoittoista, tuntui minusta hyvin "herskapilliselta", ja asiansa vielä herskapillisemmalta. Se oli semmoista asiaa, että kun piika Liisa oli ostanut torilta tuoreita silahkoita ja niitä pitäisi paistaa — — niin eikö niitä saisi paistaa meidän pesässä, kun ei tiedä varmaan jos sattuu vieraitakin tulemaan. Ja kun haju menisi kyökistä ruokasalin kautta tampuuriin, niin se olisi niin ruma kun silahkan kärty haisisi — — ja tarttuisihan se seiniinkin. Herrassöötinki tykkää syödä paistetuita tuoreita silahkoita etikan ja pöytäsuolan kanssa, ja tykkää niistä Allekin, kun niitä ei Helsingissä ruukata, niin ne ovat hänen mielestään harvinaisia.

"Saahan rouva, saa hyvin kernaasti paistattaa niitä täälläki", sanoi äiti kohteliaasti.

"Liisa se paistaa", huomautti rouva.

"Tietysti, tietysti — — Liisa paistaa, mutta rouva paistattaa."

"Jassoo!" sanoi rouva ja anteeksi antava hymy ilmaantui hänen huulilleen. Sitte hän aikoi käskeä Liisaa paistamaan ja tuomaan puita mukanaan. "Hyvästi", sanoi hän erinomaisen kohteliaasti ja äiti siihen nöyrästi vastasi.

Minä katselin akkunasta, kun rouva meni sisälle. Hänen helmansa heilahti niin juhlallisesti, että en voinut olla häntä ihailematta.

Äiti luuli minun nauravan ilman asiatta ja kysyikin jo mikä se on, joka niin naurattaa ja silmiä selällään pitää. "Ei hänestä saa selvää, mitä lienee", arveli hän sitte.

"Kuulkaapa äiti! Sitte kun minäki tulen suureksi, niin minä nain tuon mei'än rouvan, se kun on niin romppeli."

Äitiä alkoi juttuni makeasti naurattaa, ja hän sanoi: "Jo sitä kuulee jotain! Kun nyt jo ajattelee rouvia, niin mitä se isompana tehnee."

"Minäpä rupean herraksi!" sanoin oikeutetulla mahdintunnolla ja menin hiukan nyrpeissäni sohvalle makailemaan. Siinä minä sitte ajattelin, että mitähän tyhmää siinä taas olikaan siinäkin puheessa.

Piika Liisa jo tuli kalaruuhineen ja paistinarinoineen, ja äiti alkoi hänelle ensimäisenä uutisena selittää, että "Kaaperilla täällä suuret tuumat päässä pyörii, kun aikoo herraksi ja sitte naipi herrassöötingin rouvan — — ei sillä ole paljo pää kierossa".

"Vai niin se Kaaperi meinaa — — mutta älä vainkaan nai rouvaa — — paremman rouvanhan sinä minusta saat, kun kerran herraksi pääset — — minä tekisin työt enkä piikaa pitäsi." Ja Liisa iski veitikkamaisesti äidille silmää.

Minä, siinä selkäpiilläni maatessani, katsoin vuoroin Liisaa vuoroin seinää, naureskelin ja peitin kasvojani käsilläni.

Liisa meni noutamaan puita ja tulikin niitä vankka sylillinen. Pannessaan puita pesään hän tuumaili: "On tästä vähä hankaluutta täällä, vaan mikäpä siinä piikalla auttaa' sopimustuumat enään, kun rouva jo on käynyt pyytämässä."

"Lämpeneehän huone", sanoi äiti.

"Onhan se niinki — mutta miksi Kaaperi nyt on niin totisena kun pottu vellissä? Kyllä se vielä humeeri muuttuu kun herraksi pääsee — — ajatteleeki että minä tässä nyt joku olen."

"Olisi seki somasti kun köyhästä herra tulisi."

"Miks'ei? Tuleepas Tupusen Eemelistäki niinkun ei mitään — — äiti haalaa hyviltä ihmisiltä ruokaa ja vaatetta, ja saahan se vielä siihen lisäksi herskapeissa vuoroin yhessä vuoroin toisessa käy'ä puolipäiväsellä. Kuuluu saavan jo tulevana kesänä saarnata jos haluaa — — ja herrahan se kuuluu tehtävän Jannestaki — — eikähän tuo pahitteeksi olisi, kun on vielä kaksi pienempää, joista ei vielä isoon aikaan ole minkään tekiäksi — ja ruokaa olla pitäsi."

"Onhan se Tupusen akka koko hommanhusaari, mutta kyllä minun luonnostani ei olisi niissä puuhissa mihinkään."

"Eiköhän ne siinä ruvenne palamaan" sanoi Liisa pesää katsellen. — "Ei siinä vielä saata paistaa ennenkun palavat kekäleiksi — — pitää käy'ä vielä köökissä." — — —

Liisa paistoi silahkoita pesässämme joka viikko kerran ja toisinaan parikin kertaa viikossa aivan kevätkesään asti, jolloin kalapaatit pääsivät rantaan ja tuoreiden silahkain hinta halpeni niin että niitä kannatti ostaa köyhempäinkin. — — —

Talven ajalla kehittyi haaveeni jostain suuresta, käsittämättömästä. Keväällä jo alkoi sarastaa toivon aurinko ja loi vakuutuksen, että pitää päästä joksikin herraksi tai papiksi. — Ja uskomattoman kirkkaana hohti kau'an aikaa tuo lapsuuteni ensimäinen aamukoi.

Aika kului hiljalleen ja toimeentulo ei enään ollut siksikään ahdasta. Otti kyllä Tammi- ja Helmikuussa, vuoden ahtaimpana aikana vähä tihkeämmälle, vaan siitä se taas kesän tullen selvisi.

Oli toisinaan myötäistä, toisinaan vastaista.

V.

Täytin Matin päivän aikana neljätoista.

Äiti on jo ollut vuoden haudassaan, johon hän vietiin köyhäin vaunuilla, sairastettuaan kuumetta kymmenkunta vuorokautta.

Muutamaa kuukautta ennen sairastumistaan hän muuttui Laesdatiolaiseen oppiin, tunnusti epäuskonsa ja sai "Jesuksen Kristuksen nimessä ja veressä kaikki synnit anteeksi". Hän jaksoi luopua rauhallisella omallatunnolla tästä maailmasta. Viimmeisiä sanojaan olivat: "Emme tarvitse muuta kun uskoa, jotta voisimme armon omistaa — — ja taivaallinen isä eroittaa meistä meidän syntimme niin kau'as kun itä on lännestä." Suunsa jäi ihanaan hymyyn, joka kertoi: Olen voittanut sen, mikä minulla oli voitettavaa.

Täti arveli, että "se oli eukko, jolla sai kerranki pää pyörähtää ja häntä heilahtaa".

Äidin kuoltua alkoi eläminen tuntua työläältä, vaan täytyi siihen tottua vähitellen. Ei meitä lapsia ollut muita kuin minä ja Anna. Pekka meni merelle jo pari vuotta ennen äidin kuolemaa. Ja sitte kun Anna otettiin Kilströmille lapsen piiaksi muka, vaikka ei hänestä ollut vielä siihen eikä mihinkään, niin jäimme isän kanssa kahden. Me asuimme muutaman pienen talon saunassa laitakaupungilla. Isä kulki työssä ja minä hänelle illaksi keitin, milloin pottuja, milloin jankkia ispinäveteen; ja pyöräytin toisinaan puuroakin.

Isä tottui vähitellen elämäänsä ja pysyi kunniallisena leskimiehenä. Oli hänellä ensin ajatus naida muu'an vanhapiika, ei hyvin vanhakaan — olihan noin neljänkymmenen eli vähä yli, ja Elsa Mari nimeltään. Vaan eihän siitä tullut mitään koko naimisesta, kun Elsa Mari oli arvellut isälle ja hänen puhemiehelleen että "eikö se liene ryyppytuumia koko homma". Mieli se isää ensin vähä harmittamaan, vaan haihtui se harmi kun setä kaupungissa käydessään häntä lohdutti ja tuumaili: "Mitä sinä tyhjää meinaatkaan enään nai'a semmosta, joka lapsia tekee — — olethan sinä luullakseni jo tuohon elettyyn ikään saanut niistä tarpeeksesi — — ja onhan se vanhuuskin vielä e'essä päin — — että luulisi sen vähä ajatuttavan, mitenkä sitä joukon kanssa toimeen tulee. Vaan jos niin on että ei muu auta kun että nai'a pitää, niin ottaa hänen jonku vanhan leski-ihmisen eli jonku semmosen —."

Mutta Elsa Marin rukkaset olivat isälle niin kylmät, että lemmen lämpö haihtui hänestä kokonaan.

Pekka oli jo kaksi kertaa kirjoittanut äidin kuoleman jälkeen. Hän ilmaisi kummallakin kerralla syvän surunsa, köyhyyttä kokeneen ja kärsivällisen äiti vainajan kuoleman johdosta, ja paheksi sitä kun ei vielä saanut osoittaa minkäänlaista korvausta hänen vaivoistaan.

Meidän piti vastata Pekan viimmeiseen kirjeesen. Kun isä tuli kotiin ja iltanen syötiin, niin minä sain kirjoittaa. Terveiset pantuani ja mainittuani hyvinvoinnistamme, kirjoitin isän sanain mukaan jokseenkin seuraavaan tapaan:

Koko ajan kun sinä olet ollut merellä, olen ollut kiusauksessa siitä kun sinua sinne toimitin, ja varsinkin kun äiti vainajasi monta kertaa muisti sinua ja sanoi minun syykseni kun et saanut olla kotipuolessa, vaikka olit niin hyväpäinen, että olisit voinut täällä päästä joksikin paremmaksi kun paljas työmies. Omatunto pakoittaa minua pyytämään anteeksi, jos olen sinulle siinä väärin tehnyt, ja kysymään kannatko sinä minua kohtaan Kainin mieltä. Tahtoisin vielä kehoittaa ja neuvoa sinua, että älä rakas poikani karkaa, vaan pysy aina kotipuolen laivoissa, niin nousee palkka ehtimiseen, ja sitte kun heität pois merellä kulun on se hyöty, että herrat antavat paremmin hommaa, kun tietävät, että olet ollut uskollisena. Ja vielä pyydän, että älä unhota vanhaksi pian tulevaa isääsi jos hän puutteesen joutuu ja sinun hyvin käy. Säästäväisyydellä ja Jumalan avulla toivon kumminkin pääseväni siihen tilaan että on vanhain päiväin varat omistani, vaan eihän sitä tiedä ihminen, heikko ja maaksi muuttuva kun on, mihinkä käsin Jumala elämän juoksun kääntää. Ja vielä neuvon, että et tuhlaisi turhuuteen vaivalla ansaittuja pennejäsi, vaan aina mielessäsi pitäisit, että tulee joskus aika, jolloin ne ovat hyvään tarpeesen.

Ei ennättänyt kulua täyteen kolmea kuukautta, kun saimme Pekalta taas kirjeen. Hän sanoi ett'ei hän ole voinut aavistaakaan, että kukaan luulisi hänen kantavan Kainin mieltä, ja vakuutti, että siitä asiasta saa olla huoleti, eikä tarvitse omantunnon vaivojakaan kärsiä. Mainitsi myöskin, ett'ei hän voi koskaan isäänsä unhottaa. Muun mu'assa kirjoitti hän näinikään: "Minussa kun oman luuloni mukaan ei ole ollenkaan leuhkan vikaa, niin minun on hyvin mukava elää paljaana työmiehenäkin. Mitä taas siihen tulee, että pysyisin kotipuolen laivoissa, niin olen päättänyt, ett'en kuluta niissä ikääni ja aikaani ja sitä vähemmän kotipuolessa, sillä minusta ei mikään tunnu niin työläältä, kun juosta nälkäisten kanssa nälkäisenä kilpaa. Kun kontrahti-aikani täyttyy, niin jään tänne pyytämään rasiakalaa vanhain päiväin varaksi. Minä kyllä haluaisin olla itse miehinäni, työskennellä ominani ja muodostaa elämiseni vapaudessa, vaan kun se ei käy laatuun, kun leipäkannikka riippuu hyväin ihmisten mielivallasta, niin sen vuoksi katson parhaaksi mennä sinne missä enimmän maksetaan. Minä pystyn mihin leikkiin hyvänsä, eikä lapani läpätä vaikka kovastikin yrittäisin."

Isä naureskeli kun minä lu'in hänelle kirjeen, ja tuumaili: "Minähän olen aina sanonut, että sillä pojalla on reelu humeeri. Ja entäpä se siellä vetten päällä löytää onnensa — — on se viisaampi minua — se minun täytyy tunnustaa."

Siinä me sitte kahden elelimme, ja kummakos oli eläessä, kun rahaakin säästyi parin vuoden kuluessa lähelle kolmesataa markkaa — työpalkat kun olivat jo kohonneet kohta kaksinkertaisiksi.

Isä muuttui vähitellen itaraksi, kohta lii'aksikin, vaan ei siitä tuntunut olevan sanottavaa haittaa.

Pyhinä käytiin kirkossa ja lu'eskeltiin. Raamattu ja Björkqvistin "Uskon harjoitus autuuteen" olivat isän lempikirjoja. Arki-iltoinakin hän veisaili pitkästä nahkakantisesta virsikirjasta joitakuita virsiä. Minullekaan hän ei koskaan puhunut nurjamielisesti, vaikka unhotin tuon tuostakin tehtäväni, kun talvella olin ahkerasti matkassa suksineni ja kelkkoineni ja kävin kaljaman aikana jäällä pinkomassa, ja kun keväällä kulutin lii'aksi aikaani kankaita ja metsiä ransiessa, sanoi hän toisinaan, että pitäisi paremmin oppia pitämään huolta asioistaan. Välistä kului aikani lii'emmasti, kun lu'eskelin kirjoja kaikenlaisia, joita isä sanoi maailmallisiksi loruiksi. Sen pahempaa ei hän siitäkään puhunut.

Niin kului aika rauhallisesti yhdessä olon loppuun eli siihen asti, kun täytin kuusitoista ja kävin rippikoulun päätökseen. Silloin isä tuumaili:

"Nyt kaiketi minä olen siihen määrään päässyt, että minulla ei ole enään elätettäviä. Minä olen meinannut, että eikö se olisi parasta, että sinä menisit nikkarin oppiin. Lampinen tuumasi, että kyllä hän ottaa, kun minä sille puhuin minkälainen minulla on meininki. Olethan sinä jo siksi vöyre, että siihen pystyt, ja ei siellä mitään hätää tule vaatteenkaan puolesta — — lupasi antaa kolmekymmentä markkaa ensi vuonna vaaterahaa, ja saatanhan minäki antaa vaatteen apua."

"En minä mene oppiin — — ja semmosella palkalla — — pääsenhän minä merelle."

"Oppi se on Kaaperi joka rahaa maksaa. Ole hänessä parikaan vuotta, niin pystyt sitte vaikkapa timperistä kun merelle haluttaa."

Minä menin Lampiselle oppiin, vaan en viitsinyt kau'an olla, kun tuntui niin kylläksi käyvän. Minä rupesin ulkotyöhön, Isä siitä ensin vähä moitti, vaan sitte jo tuumaili: "Parasta taitaa olla tehdä niin kun luonnolle sopii — eihän sitä toinen osaa määrätä, mikä toiselle parhaiten sopii."

Isälle karttui rahaa karttumistaan. Raudan romujakin hänellä on tynnyri täynnä, ja kenkärajoista, vanhoista saapasvarsista ja nahkan palasista on iso vasu täyttymäisillään. Ja ennättäähän niitä jo kymmenessä vuodessa kokoontuakin, kun tallelle panee omat kulunsa ja mitä löytämään sattuu.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK TOIKAN KAAPERIN MUISTELMIA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

TOIKAN KAAPERIN MUISTELMIA

I.

II.

III.

IV.

V.

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE