The Project Gutenberg eBook of Taistelujen mainingeissa

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Taistelujen mainingeissa

Runokokoelma entistä j uutta

Author: Severi Nuormaa

Release date: July 24, 2025 [eBook #76560]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Vihtori Kosonen Oy, 1909

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK TAISTELUJEN MAININGEISSA ***

Language: Finnish

TAISTELUJEN MAININGEISSA

Runokokoelma entistä ja uutta

Kirj.

SEVERI NUORMAA

Helsingissä, Vihtori Kosonen Osakeyhtiö, 1909.

SISÄLLYS:

I.

Andreas Hofer.

Laiva merellä.

Laki.

Itätuulessa.

Vänrikki Stool.

Keväällä.

Revontulet.

Ziion.

Simson.

Jisreelin vanhimmat.

Suomen laulu.

Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran talossa.

Laulu isänmaalle.

Nyt valitkaa!

Te jalokivi lokaan polkekaa.

Lukanus kidutettuna.

Pari päiväkirjanlehteä.

Pieni tyttö pihlajan alla.

Sinä sanoit.

II.

Sankari.

Säveleitä.

Eestä vapaan kansanvallan.

Pakkastoiveita.

Giordano Bruno.

Jumala-ajatuksia.

Joululauluja 1—2.

Maailman Golgatalla.

Vuossadan haudalla.

Käy työhön.

Snöfrid.

Bertran de Born.

IV.

Rikas mies.

Via dolorosa.

Eri peliä.

Kullervo.

Oikean vartia valpas.

Tutkija.

Paratiisi.

Fiat justitia, pereat mundus.

Sokrates tuomareilleen.

Havatessa.

Miksi kysyt.

V.

Vanha mökki.

Toivioretki.

Z Topeliukselle.

Juhani Aho.

Eräihin niistä runoista, jotka parista, jo loppuunmyydystä kokoelmasta on valikoitu tähän vihkoon, on tehty vähäpätöisiä muutoksia.

I.

ANDREAS HOFER.

(Kansajoukon keskessä Passeyrtalin kappelin edustalla 1809.)

On synkkä yö, ja kellot kumahtaa,

Ja kansa värjyy kirkon ympärillä.

On synkkä yö, ja kelloin pauhinassa,

jotk' uutta vuotta synnyinmaalle soittaa,

tää kansa taaskin kääntyy taivaan puoleen,

kuin tuhat kertaa ennenkin se kääntyi, —

ja kansan kanssa näin ma Herraa huudan:

En tahdo olla Job, en kerskaile

ma, turmanviestein tullen, hurskaudellain.

Mut anteeks: itse tiennet parhain Sä,

ett' orjan lailla raatoi, synneissäänkin,

Tiroolin mies, ja miesnä maan se muokkas,

min asuinsijaks sille kerran soit.

Ja rypällaihot kun rinteellä puunti

ja vilja vihryt kun heilimöi,

niin Sulle siitä ansio annettiin,

ja Sulle siitä kiitos kannettiin.

Ja kun viljan vihreen, mi heilimöi,

taas myrsky löi,

ja kansa kun pettua söi,

ja kun vihamies tuli sadoin kerroin

ja turmat nousivat toisinverroin,

ja vuoret kun kansan verestä ruskoi,

se Sinuun luotti, se Sinuun uskoi.

Oi Herra, Herra, ne onnettomuudet,

ne vanhat, ne uudet,

mitk' armos yllemme langeta antoi,

vaan jotka kansan elin-usko voitti —

ne nurkumatta tää kansa kantoi,

ja yöstäkin päivä koitti!

En tahdo olla Job, en kerskaile

ma, turmanviestein tullen, hurskaudellain.

Mut salli mun tutkia yhtä ees:

tää kansa on luottanut oikeutees,

Sinun oikeutees!

Kun, Herra, oikeudentunnon

Sa itse istutit ihmiseen,

kun totuuden loit sydämeen ja kunnon,

ja vihan sortoon ja vääryyteen,

mun täytyy kanssa kansan sorretun —

kun väkivalta johtaa maailmaa,

kun vääryys, valhe kansain yllä hyrskyy,

kun mahdin alta orjain itkut tyrskyy —

mun täytyy, Herra,

eest' isänmaan ja eestä miljoonain,

ei vihamielin

mut suorin kielin

Sun etees käydä pyytäin, valittain:

Elä anna sen uskon hukkua,

sen uskon iki-oikeaan,

se on ollut niin kallis, sen puolesta

on kansat käynehet kuolemaan!

Mut jos sorretun sortua suotkin,

jos et autakaan pientä ja orjaa,

joka taisteli oikean tähden,

niin sorra Sä silloin nuotkin,

jotk' oikeuttasi herjaa,

ja sorra ne sorretun nähden!

niin uskomme jälleen oikeuteen.

En tahdo tutkia teitäsi, en,

ja tomuks ma itseni tunnustan,

ja isän, lie oikeus lyödäkin lastaan.

Mut alle sorron ja vääryyden —

kun sorron sorroksi tajuan —

minä antau en,

se ois Sinun tahtoas vastaan!

Oi anna se jälleen maailmalle

se usko suuri ja vakaa,

niin ne nousevat jälleen, ne miljoonat,

ne jotka nyt maassa makaa,

ne nousevat ylväänä, pystyssä päin,

ne nousevat myrskynä mylvähtäin…

Ne nousevat kuin Vinkelried nous kerran,

kuin nousi Wilhelm Tell, Jeanne d'Arc ja muut,

lipussa kansain loistaa oikeus Herran,

tuhkasta sorron versoo palmupuut — —

On synkkä yö, ja kellot kumajaa,

Tiroolia tuskat ahdistaa.

Mun on eessäin kallis työ;

mut milloin, milloin ne kellot lyö,

jotk' oikeuden aamua soittaa?

1902.

LAIVA MERELLÄ.

Kas laiva seilaa

tuoll' ulappaa!

Sen silkopinnassa

ylväsnä peilaa

mastoa ylhää,

rautarunkoa,

kanuunaa.

Meren vapaan, laajan

se alleen sortaa,

ja sen kalvon kirkkaan

sen keula murtaa.

Ja kuohinat alta

pisarten miljoonain

ne on kulkijan kunniasoittoja vain,

ja ne tunnustaa

majesteettia laivan

ja mastoa ylhää,

rautarunkoa,

kanuunaa.

Ja laivan, laivan on valta!

Mut malta —

Käy henkäys ilmassa vienoinen,

se on Jumalan vapaa tuuli.

Ja meressä pisara pienoinen

sen tuulosen kuiskeen kuuli.

Ja pisarat sadat sen kuulevat,

ja ne miljoonat.

Ja värähdys ulappain pintain

se on värähdys pisarten rintain.

Ja laiva se kotkana uljasna kiitää,

meret laajat tallaa,

meret vapaat, laajat ja kummat.

Ulapan päällä se leikiten liitää,

aaltoset sortuvat allaan,

aaltoset taajat ja tummat.

Mut laivahan tuulet tuiskii,

ne aaltojen korvahan kuiskii:

vapaista merten ja ilmojen ääristä,

vapahan, vapahan ylhistä määristä,

ett' on vapahan valta, voima

Jumalan antama, aateloima…

Ja aallot ne vinhasti värjähtää,

ja ulappa se yrmyy ja ärjähtää,

ja meri kuohuu ja kiehuu.

Ja pisarat pienoiset, miljoonat

ne vaahtivuorina hyrskyilee,

ne Syvärit halkovat huimaavat,

ja ne tähtiä kohti tyrskyilee.

Ja laivaa ne lastuna kiikuttaa,

jok' aaltoset alleen sorsi,

sen rautaiset liitot ne liikuttaa,

ja sen mastot on niinkuin korsi.

Ja sen sortaja ylvään

ne yltään heittää,

ja sen hylkynä pohjaan peittää.

1900.

LAKI.

Siit' asti kuin Siinailla vapisi maa,

löi tulta ja suitsui sauhu,

kuin, kuullessa Herran pasuunaa,

koko kansan valtasi kauhu —

siit' asti kuin Israel siirrettiin

pois orjasta vapahaksi,

kuin oikeus ohjaks piirrettiin

ja laki langettajaksi —

siit' asti se oikeus väkevä on

yhä vielä, kuin salama Siinain,

ja laki on muuri murtumaton,

yli miekkojen, tykkein ja miinain.

Siks vielä sen, ken sitä vilpistää,

se Herran voimana kostaa,

ja sortajan keihäät kilpistää

ja sorretun pystyyn nostaa.

1900.

ITÄTUULESSA.

Täm' on isojen vihojen vaikea maa,

tämä Suomen ranta rukka,

täm' on tuhanten surujen tuttu maa,

täm' on syksyn surkea kukka.

Miks vaalisin kukkaani värjyävää,

kait kohta sen hyytävi halla?

Kait pian se jo kylmänä kimmeltää

sen tulevan talven alla.

Vain luojani tiesi ne viljavat veet,

ne, joilla sen kostutin juuret,

ne hurmevirrat, ne kyyneleet,

ja ne hikihelmeni suuret;

sadat kerrat jo sentään sen kylmäsi jää,

ja sen turmeli valkeat vainon,

miks vaalisin kukkaani värjyävää,

suon kuolla jo kukkani ainon.

Ei, ei! Se ei kuolla, ei kylmetä saa,

ei jouda se koskaan hukkaan!

Niin kallis on kansalle syntymämaa,

se on suostunut surujen kukkaan.

Minä valvatan vieläkin vienoistain,

siks kun mulla sykkivi rinta,

ja mä varjelen maatani mairettain,

jos henkeni ois sen hinta.

Mit' on kylvänyt runsas rakkauten',

se vihanko viimoja horjuis?

Se horjuisko valtoja vääryyden,

sit' eiköpä totuus torjuis?

Käy tänne vain vihan, valheen mies,

on turhat sun tahratut kalpas,

on tuttuja meillä sun tummat ties,

ja portill' on vartio valpas!

Sä päällemme peikot nostaos vain,

joka polvulle pankosi ansa,

ja hylkiöt kullalla ostaos vain, —

jää jäljelle Suomen kansa.

Kysy, mit' on sen laki ja oikeus,

ja mihin se hintahan myödään,

jok' ainoa mies on Vibelius,

käs' jäykkänä kirjahan lyödään:

Se on ollut se yksi ja ainoa,

joka tuonut on tuskissa hoivon,

se on ollut se yksi ja ainoa,

johon onnettuudessa toivon.

Se on ollut aarteeni arvokkain,

sit' ei saa tallata jaloin!

Se on annettu armona Jumalain,

se on vannottu keisarivaloin!

Ei uhkaas se säiky, ei sorrantaas,

ja jos hetkeks sen herpoisi valta,

kuin Feeniks lintu se nousisi taas

ihan turmankin tuhkien alta.

Se on Vestani kallis, mi valvonut on

mun kansani hengen tulta,

se on koskematon, se on kuolematon,

voi, ken sitä ryöstäis multa.

Kevättoivon ken Suomesta sammuttais

ja kansalta onnen uskon?

Ken päivyen taivolta riistää tais

ja pilven rannalta ruskon?

Mun kansani kevät se kajastaa,

se on uskoni varma ja vakaa,

ja jos talvi nyt tuimana tuivertaa,

se on tuleva talven takaa.

Ma jo auteret armaat siinnossa nään,

ja virtojen vuolahat välkyt;

kotirantojen koivut on vihreissään,

ja mä kuulen jo lintujen helkyt!

ja se kansani kevät se kaunis on,

sen on siivillä siunaus Herran.

Ja se kevät on lämmin ja loppumaton, —

ja se kevät on koittava kerran.

1899.

VÄNRIKKI STOOL.

(Verkkonsa ääressä illan pimetessä.)

Kun mun Suomeni päivä on laskussaan

ja tupani tummuvan näyttää,

minä mietin eespäin, ma mietin taa, —

mut se yks minun mieleni täyttää.

Ma uneksin urhoja uljaita

ja miehiä miekkavöitä,

minä muistelen Munterit, Maaherrat,

ja Stoltein sankaritöitä.

Minä uneksin rivin ryysyisen

ja mustan ja vankan kuin muuri,

kukin silmä on kylmä kuin kuolema,

ja jok' ainoa sydän on suuri!

Ja jos, jos joku heikkona horjahtais

ja rikkoen rivit heittäis,

niin torpan tyttöset itkisivät,

Spelt inhoten silmät peittäis.

Ja mä vaivun mun onneni hurmioon,

ei viel' ole aikas ilta!

Oman poikani posket ma hehkuvan nään

etumaisilta patterilta! — —

Mut ma havahdan onneni haaveista,

se oli vain unten lainaa,

ne on kuolleet ne Munterit, Maaherrat,

ja torpan tyttö on vainaa.

Näen Stolteja muutaman, Speltin myös,

min silmät sumeina hohti,

mut Suomeni surkean armeijan

näen kulkevan pohjaa kohti.

1902.

KEVÄÄLLÄ.

Käy vihantaan oksat koivujen

ja kevät saa vihreän vaatteen

mut Suomess' on syksy sydänten

ja talvi toden ja aatteen.

Jo lämpeni taivas, läksivät jäät,

jo aukee aallon syli,

mut vihan ja vilpin synkeät säät

käy Suomen sydänten yli.

On toukokuu ja kukkain kuu,

ja nurmet nuorna hymyy,

mut Suomessa otsat punastuu,

ja silmä silmää lymyy.

Käy koivujen oksat vihantaan

ja kevät saa vihreän vaatteen,

mut koittiko Suomelle milloinkaan

kevät oikean, toden ja aatteen?

1903.

REVONTULET.

On päivä poissa, ei hohda hanki,

ja yöhyt uhkavi Pohjolaa,

ja vait on järvi ja virta vanki,

ja yllä pakkanen paukkuaa.

Mut kohta öisessä sankeassa

jo taasen taivolla salamoi,

ja päivä uusi on alkamassa,

ja koittamassa on uusi koi.

Kas kuin jo loistavat pohjan pielet,

ja taivas kaarena kirkastuu!

Ja tuolla, katsohan, valokielet

jo halki taivahan viskouu!

On niinkuin taistoa tulten julmaa

tai valomerten tää myrsky ois,

kun liekin leiskuvin pohja huimaa,

ja päiv' on kirkas ja yö on pois!

Kuin Noan aikoina taivahalle

loi luoja kaarensa korkean,

ettei hän vastedes vetten alle

hukuta kansoja kuolemaan,

niin meill' on merkkinä pohjan puolla,

kun tulet ilmoissa öiset lyö:

ei ole kohtalo Suomen kuolla,

vaikk' uhkais kylmä ja uhkais yö.

1891.

ZII0N.

Aihe v:lta 586 e.Kr.

Tytär Ziionin kaunis suree niin,

sen on suistunut uljas muuri.

Laki Herran templissä tallattiin,

sen tallasi Baabel suuri.

Tiet, portit Ziionin ikävöi,

ken juhlille enää kulkee?

Sen palmuinkantajat Baabel löi,

sen portteja Baabel sulkee.

Yli yötä hän itkee niin katkeraan

sen kaupungin ulkopuolia.

He sortivat Ziionin, syntymämaan,

tekis itsekin mieli jo kuolla.

Ei Ziionin tarhoissa tanssia näy;

päämiehet on verrattu peuraan,

jok' ei laidunta löydä, vaan harhaan käy,

jonk' on juoksu kuin vainotun teuraan.

Te ohitse käyvät, katsokaa!

Tää eikö koske jo teihin,

kun pakanat templiä saastuttaa

ja kajoo kanteleihin?

He koskevat kansani pyhimpään,

kalut kallihit vievät he meiltä,

ne jotk' ovat Ziionin yksinään,

ja Herra on kieltänyt heiltä.

He ryöstit mun parhaat poikani pois,

pojat Ziionin kempit ja korjat;

kuin kulta ne poikani puhtoiset ois,

ne nyt ovat Baabelin orjat.

He polttavat ihon mun pojiltan',

ne jauhavat Baabelin viljaa,

ja Juudan neitsyet suruissaan

heit' itkeskelee hiljaa.

Oi niin, oi niin! Kuka lohtua tois?

Joko silmät liinalla peittäis?

Joko kulkisi kauvas, ja hyljäis pois,

ja rannat raukat heittäis?

Ja hän katsoo sen kaupungin raunioon,

mut ei raukene rakkaus laisin:

käten' oikea ennen unhottukoon,

kuin, Ziion, sun unhottaisin!

Yli yötä mä valvon sun nousentaas,

ja mä huudan sen Herran puoleen,

jok' on turvanas ollut, ja kuninkaas, —

hän on katsova kansan huoleen.

Ja silloin on Ziionin loppuva yö,

kun sana saapuvi kerran,

ja se sana kuin tuomion leimaus lyö,

ja se sana on itse Herran:

On Baabel suuri ja mahtava maa,

sen viinaa pakanat juovat,

siks kunnes ne hurjiks ja hulluiks saa,

ja suruja sillen tuovat…

Mut Ziionin tyttären kyyneleet

minä pyyhin pois ja sen haavat,

ja sen hipiät, huolista mustenneet,

taas rieskanvalkeiksi saavat!

1900

SIMSON.

(Filistealaisten juhlapäivällisissä.)

Ja joko sinä, Herra, nyt hyljäsit sen,

jota kätesi kerran johti?

Ja joko sinun apusi uupunut lie,

ja joko tämä tie nyt on surman tie,

jota kaihoten kuljen kohti?

Niin tulkaa nyt sitten ja langetkaa

surun vuoret mun ylleni juuri,

ja kukkulat kaikki kaatukaa!

Ei kaada ne urhon kunniaa,

hän on sortuissansakin suuri!

Ah, sadat sinun vitsas ja vasanas

minä kantanut oisin ja kansa, —

mut yhdestä varjele, vakainen,

ja elä suo orjana sortua sen,

joka vapaa on sukujansa!

Elä anna sen mataa matona maan,

elä kerjätä kulkijanna!

Elä salli suuta sen suljettaa,

elä salli sen niskaa poljettaa,

sen ennen murtua anna!

Oi ei, sen suuta ei suljeta, ei,

joka suussaan ei siedä salpaa,

ja sen otsaa ei polteta, ei, ei, ei!

ja ei sitä kahleissa kanneta, ei,

jok' on kantanut Jumalan kalpaa.

Minä tunnen mun voimani valveuneen,

sinä, Herra, nyt ole minun muurin'!

Kuka Juudan johtajan horjuttaa?

Ei vapaa orjana kuolla saa,

hän on surmansa hetkellä suurin!

(Hän tarttuu pilareihin.)

1903.

JISREELIN VANHIMMAT.

(Kuningas Ahabin historiasta.)

Jisreelin raati on huolissaan,

se on sortunut suureen vaivaan:

on saapunut käsky kuninkaan,

ja se saapui kuin salama taivaan:

"Todistus väärä valmistakaa

te Nabobia vastaan,

ett' on hän herjannut Jumalaa

ja kironnut kuningastaan.

Valamiehiksi kelmiä tuokaa kaks,

niin Nabob ulos viekää,

ja todistettuna herjaajaks

hänet herjana hengiltä lyökää!"

Sana ankara on. Kuka neuvon ties?

He vait ovat, lohdutonna.

Yks lausui: "Nabob on kunnon mies,

ken herjasi hänt' oli konna."

Mut toinen nous: "Mua kuulkaahan,

varo, Jisreel, mielesi malta!

Tosin käsky on väärä kuninkaan,

mut Herran on esivalta!"

Niin horjuvi raati Jisreelin,

oli tunto ja oikeus turhaa;

esivalta kun kerran on käskenyt, niin

se vannoo väärin ja murhaa.

Suurkelmiä päättivät hankkia kaks,

niin Nabob ulos viedään,

ja todistettuna herjaajaks

hän herjana hengiltä lyödään.

Te tiedätte sitten sen historian.

Teki Jisreel synnin raskaan;

ja oikeutt' ei polkemaan

saa käydä kuningaskaan.

Näet Jumalan mies tuli Ahabin luo:

"Näin kuuluvi käsky Herran:

missä koirat nyt Nabobin verta juo,

ne sun veres särpivät kerran!"

1903.

SUOMEN LAULU.

Tule, laulamme laulua Suomenmaan,

tule, laulamme raikkahin rinnoin!

Koko kansa nyt käykösi soittelemaan,

sitä kannelta kuulua koittelemaan,

jota Väinämö soitti jo innoin!

Se laulu on uskoa, toivoa täys,

se on tenhona taisteloihin!

Ken vihamies kansalle surmaa suo,

hänet laulumme taika jo hurmaa tuo,

hänet laulaen sorramme soihin!

SUOMALAISEN KIRJALLISUUDEN SEURAN TALOSSA.

Siirryn linnani summiin suojiin,

astun hyllyjen huimain taa,

katselen Suomeni suuriin luojiin,

kuuntelen, kuinka ne lohduttaa:

tulkate tänne, pajarit tuhmat,

maatani väellä valloittamaan,

täällä on uskot, täällä on uhmat,

täältä, täältä me ammutaan!

Tuoss' on Lönnrot, vartio vakaa,

suojassas ei surua lain:

huoleti tähtään töittesi takaa,

Kanteletarten, Kalevalain.

Siin' on Suomeni seinähirret

tuimat, tuhannenvuotiaat,

siin' on taistoimme tenhovirret,

voittolaulumme voimakkaat.

Katsos velhojen suuret sarjat,

näetkös noitien armeijaa!

Niill' on hiittenkin kaadettu karjat,

lyöty Louhea, Pohjolaa.

Tääll' on turmihin tappaviinkin,

tääll' on taikoja tuhansiin,

tääll' on käärmeitten pistoksiinkin,

pahansuopainkin panemiin.

Tuoss' on kieleni tutkijajoukot,

urhot uutterat, seppelepäät.

Kiertivät korvet, kahlasit loukot,

tunsivat tundrat ja Vienan jäät.

Etsivät yhteen heimoni suuren,

liittivät siskot siskoksiin,

juuttivat syvähän tammen juuren,

latvan työnsivät taivosiin.

Sinis suruissa suurimmissain

silmäni toivoa välkähtää,

kunis pirtissä pienoisissain

laulut heimoni helkähtää.

Niiss' on Suomeni seinähirret

tuimat, tuhannenvuotiaat,

niiss' on taistoimme tenhovirret,

voittolaulumme voimakkaat.

1900.

LAULU ISÄNMAALLE.

(Vanhaan ja uuteen tapaan.)

Minä lemmin mun maatani mairettain,

ja ma kiinnyn sen mantuun ja multaan,

ja en minä pois tätä vaihtais vain

en hopeaan, en kultaan.

Mut Suomen soita ma lemmi en,

en rahkasammalta tuota,

ja jos joku pelloksi perkais sen,

niin en minä surisi suota.

Minä lemmin laihoa laineilevaa

ja vainiolla viljaa,

ja kaurankukkaa kalseaa

minä lemmin niinkuin liljaa.

Mut hallaa hyistä en lemmi ma lain,

joka viljat välin surmaa.

Minä lemmin Suomen onnea vain,

mut en minä lemmi turmaa.

Ja mä lemmin sen onnesta taistelijaa

ja taistajan orpolasta,

mut taistoa suurta, rohkeaa,

ja taistoa kunniakasta!

Minä lemmin poikia potria maan,

ja impeä uljasta, sorjaa.

Ja ma lemmin Suomea vapaata vaan,

mut en minä lemmi orjaa!

1901.

NYT VALITKAA!

Nyt valitkaa!

Joko lepo ja yö,

tai taisto ja työ.

Nyt valitkaa!

Joko toivottuus

tai se usko uus,

se usko, mi surman vuoretkin siirtävä on,

joka hakatun haudankin paatehen piirtävä on:

Kuolematon.

Nyt valitkaa!

Joko orjan kieli

ja orjan mieli

ja orjan omatunto,

tai Suomen kieli

ja Suomen mieli

ja Suomen tunto ja kunto.

Nyt valitkaa!

Joko kulta ja kullan kunniaa,

tai isänmaa!

1900.

TE JALOKIVI LOKAAN POLKEKAA.

Te jalokivi lokaan polkekaa

ja kulta puhdas tuleen tuomitkaatte,

te korppein lailla kohta kirkukaa,

kun kerran otsan uljaan nähdä saatte!

Te madot maan, te salaa ryömielkää

ja kilvoin käykää puremaan,

jos ken vain seista tohti jalallaan,

ja kyille näyttää, ettei surmaa pelkää.

1905.

LUKANUS KIDUTETTUNA.

Omituisen surullisen maineen on Rooman kirjallisuudessa saanut runoilija, stoalainen filosoofi M. Annaeus Lukanus. Siihen Viktor Rydbergin runoelmaan, Lukanus marterad, jonka käännöksen alempana julkaisemme, olkoon seuraavassa selitykseksi mainittuna muutama sana, koska runon sisällystä muuten on vaikea ymmärtää.

Lukanus eli ja kirjoitti keisari Neeron aikana ja hänen pääteoksensa on kymmenosainen historiallinen runo kansalaissodista. Ystäväinsä suositusten avulla oli hän jo aikaisin päässyt tyrannin ystävyyteen. Tälle hän kirjoitti ylistyslauluja, ja jo mainitun, kansalaissotia käsittelevän teoksensa omisti hän Neerolle seuraavin mairittelevin sanoin: »Jos semmoiset jättiläistaistelut olivat tarpeen, jotta Neero kerran pääsisi hallitsemaan, niin emme, jumal'auta, tahdo valittaa: sellaisesta hinnasta saatoimme mielihyvällä kestää kaikki kauhutyöt ja rikokset.»

Mutta se suuri suosio, jota Lukanus saavutti Roomassa, lukiessaan kansalle runojansa, sai Neeron kateelliseksi, tämän "taiteilijakeisarin", joka itsekin luuli olevansa suuri runoilija. Hän kielsi Lukanuksen julkisesti esittämästä runojansa. Tästä alkoi riita ystäväin välillä ja Lukanuksen historian varsinainen tragediia.

Lukanus rupesi puheissa ja kirjoituksissa herjaamaan Neeroa ja hänen suosikeitaan ja yhtyi viimein Neeroa vastaan solmittuun salaliittoon. Se tuli ilmi. Lukanus kielsi kauvan syyllisyyttään, mutta kun Neero oli luvannut armahtaa hänet, tunnusti hän, vieläpä ilmiantoi, paitsi useita kumppaneitaan, oman äitinsäkin. Tällä luonnottomalla teollaan tahtoi hän uudelleen päästä äidinmurhaaja-tyrannin suosioon! Neero tuomitsi hänet kuolemaan, ja stoalaisen filosoofin kylmällä tyyneydellä hän kidutuspenkillä avasi valtasuonensa ja, lausuen säkeitä omista runoistansa, kuoli.

Viktor Rydbergin runoelma — yksi hänen mestarituotteitaan — kuvaa

Lukanuksen sieluntilaa hänen kuolinhetkellään.

LUKANUS KIDUTETTUNA.

(Hän laulaa pyövelien piinatessa.)

Sen eestä kuolla, mill' on arvo elämän,

on kaunis kuolo, leikki maratooninen.

Mut kuolia Neeron pyövelien lyömänä

ja jälkimaineeks saada: "Neeron ystävä",

on kuoloa kovempi — on oma häpeä,

mi vie!' ei haihdu, vaikka tuskat taittavat

mun lauluni ja eloni langan pois.

Ken ehtinyt on rantamalle Haadeksen,

kuin toiseks elon tie nyt hälle näyttäyy!

Ma luulin kerran, ett' on suurta uskaltaa

Caesarin eessä laulaa Kaaton taistelut

puolesta esi-isäin vapaavaltion,

min vapaus ies vain ol' orjain harteilla.

Se halpaa oli! Oisin kuullut sydäntäin

ja laulun tehnyt koruttoman, vimmatun

ja laulanut sen epätoivon lapsillen:

Päin orjat, veljeni! Päin taistoon, kuolemaan

vapautenne eestä, lapset Spartakon!

Päin, orjat, veljeni! Päin taistoon, kuolemaan

eest' ihmisyyden vapaavaltion!

Jos laulunpalkaks sainkin ristinkuoleman?

Sen eestä kuolla, mull' on arvo elämän,

on kaunis kuolo, leikki maratooninen.

Nyt pyövelien pihtein tahtiin vain ma voin

ja tuskain rytmeihin mun vihan' lennättää

ja inhon' sidotun ja ylenkatsehen

päin likaa, jota maailma sanoo puhtahaks,

päin maailman suuruutta, jok' alhaist' on.

Ja niin mun lauluni ens vapaushetkenään,

kahleistaan vasta kirvonneena, vaijentuu,

kun rintani, mi valheen ilmass' ahdistui,

atleetinvoimin nousten ulos lennättää

liekeissään vyöryin kantelosta sydämen,

juur' kuin se kätkee, harmin kohtaan itseäin,

kun runottaren' itse kiedoin kahleisiin.

Näköni himmenee, en enää laulaa voi;

mut kuule, laulaja, mi tulet jälkeeni!

Sydämet kaihoovat sä laula viihdyksiin,

mut laululles myös poltinrauta käteen suo,

mi lihaan kurjuuden sen merkit kärventää!

Se pyövel'toimi lemmentointa on

lapsille inhan maan, lie kahle pukunaan,

senaatin tooga tai diadeemi Caesarin.

Sä histrioonit [näyttelijä] heitä helyharppuineen

ja Lesbia, Delia, Lydia, Chloris, Corydon;

mut sinä, laula sinä uljain päin

kuin Natsaretin kansainlaulaja,

julista valtaa, jossa pienin ensinn' on,

ett' orjain silmiin maat Astrean kajastais,

oikeuden Rooma käske rakentaa

häpeän Rooman muurein raunioon;

kuin Natsaretin kansainlaulaja

sä tyynnä palkaks ota pilkka, kuolema!

On orja, Stoan viisas lausui niin,

ken itseään ja kohtaloons' ei hallitse.

Ma orja olin; ah, nyt myöhään vapaaks sain,

ja sielun' ulos hengitän näin huudahtain:

Päin, vapaa laulaja, päin, eespäin, sotilas

eest' ihmisyyden! Kautta hädän, tuskien

eespäin ja riemuin kuole kilvelles!

1905.

PARI PÄIVÄKIRJANLEHTEÄ.

— — — Akkunani alla on Petöfi-tér, Pestin kaunis rantapromenaadi. Sileällä asfaltilla kuhisee sadottain tuhansittain pääkaupungin iltapäiväyleisöä. Toisia istuu viheriöillä tuoleilla, jotka pitkissä riveissä halkaisevat käytävää, tai seinustalla, kukkas-aitojen rajoittamissa kujanteissa pikku pöytien ääressä jutellen ja virvoituksia nautiskellen. Sähkövaunut suhahtelevat edes takaisin. Mustasilmäiset kukkatytöt tarjoovat viehkeästi hymyillen kaunista tavaraansa; kastanjain lemu virtaa huoneeseen. — Tässähän on ihan mahdoton mitään kirjoittaa. Petöfi-térin reunalta leviää eteeni mahtava Tonava lukemattomine valkeine laivoineen, jotka väkevässä virrassa pyrkivät rannasta toiseen; Tonavan vastaisella rannalla Budan erinomaisen ihanat terassit, ylimpänä kukkulalla suuri kuninkaallinen linna. Ilma on paahtavan lämmin. Aurinko on kohta painumassa Budan vuorien taakse; rannoilta, sekä tältä että tuolta puolen, kuuluu tshimbolan säveleitä. —

Ei, minä lähden ulos, ulos tähän lämpöiseen ja autereiseen, mutta sanomattoman suloiseen iltaan ja yöhön! Minä menen Budan terasseille.

En voisi, jos tahtoisinkin, kuvata näitä ruusuteitä vuoren rinteellä, näitä poimuttelevia, hiljaisia lehtokujia, noita jyrkkiä porraskäytäviä, joita pitkin tuuheiden kastanjain alla voipi painua kukkakammioihin, taidetekoisiin viheriöihin pensassaleihin, istahtaa sinne piiloon ja ainoastaan lehtien välistä nähdä aitansa Tonavan tuhannet tulet ja Pestin kirjavana tähtimerenä edessään.

Oikealla korkea Gellért hegy, huipullaan harmaa turkkilaisaikainen linnoitus. Mutta lyhyen hämärän jälkeen ovat ääriviivat hävinneet, ja tummaa taivasta vastaan kohoaa ilmoihin vain vuori tuikkivia valoja unkarilaisten magnaattien huviloista ja puutarhoista.

Vasemmalla Margitin saari, lämpöisine lähteineen, ihanine istutuksineen; edempänä yllä ja alla, silmänkantamattomiin, mahtava, levoton tulivyö — Tonava kesäyön pimeässä.

Vuoripenkereeltä, villien viiniköynnösten verhoomasta tunnelista helähtää mustalaissoitto. Viulun ja tshimbolan äänet ratkeevat vuoroin haikeaan, vaikertavaan kaipuuseen, tukahtuvat melkein äänettömään värähdykseen, kuohahtavat hurjaan, tuliseen riemuun. Unkarin mustalaisen soitto on kerrassaan ihmeellistä. Ja mustalaisen on soitossa mukana koko sielu ja ruumis. Hänen silmänsä säihkyvät, tai on niissä ääretön kaiho, tai näkyy hänen jäsentensä liikkeissä villi, hillitsemätön voima, joka pelottaa. En ole milloinkaan kuvitellut musiikkia näin lumoavaksi. Ja ajatellessani tällä hetkellä eurooppalaista konserttisoittajaa, tuntuu minusta, kuin näkisin loistavan taidekukan luonnollisen ruusun rinnalla.

* * * * *

On suloinen aamupäivä. Petöfi-tér vilisee mustanaan kävelijöitä — mustanaan tai valkoisenaan: mustat tukat, mustat silmät, lumivalkoiset leningit.

Olemme juhlamatkalla, toivioretkellä. Matkamme määränä on vaatimaton kivirakennus Koronahercsegin varrella, Unkarin kansallisvapauden kallis muistopaikka.

Se oli tämä kahvila, jossa Petöfi yöllä maaliskuun 15 päivää vastaan 1848 kirjoitti Unkarin kansallislaulun, tuon mahtavimman, hurmaavimman vapaudenlaulun, mitä on milloinkaan kirjoitettu. Leveästä marmoripöydästä on lohjennut palanen. Yksi nuorukaisista oli siihen iskenyt miekallaan…

Täältä lähdettiin aamusella yliopiston pihalle. Siinä oli Jókaikin mukana. Petöfille nostettiin tuoli, ja sen päältä hän, kansajoukon riemuitessa, toisten itkiessä innolla lausui "Talpra magyar'insa". Kirjapainossa sen nuorukaiset omin käsin latoivat, kohta se kierii kaupungilla tuhansissa kappaleissa — Unkarin painovapauden esikoisena.

Sinä päivänä se alkoi.

Istun marmoripöydän ääreen. Mutta minun korvissani kaikuu »Ylös, magyar!" myrskynä tuhansista suista; näen kokonaiset maisemat punertavan verta, kallista nuorukaisverta, vuodatettua isänmaan puolesta; näen Szaladnan hirmuiset päivät, Aradin jalot uhrit, jakson sanomattoman suuria kärsimyksiä — ja Unkarin vapauden!

Tahtoisin suudella tuota kylmää kiveä! Mutta ymmärtäisikö minua poikajoukko viereisen pöydän ääressä?…

Mustuneesta alkuperäisestä kappaleesta, joka riippuu seinällä kultaisissa kehyksissä, erotan vielä kunkin värssyn loppusäkeet:

Magyarien Jumalalle vannokaa:

Orjuuteen ei enää taivu tämä maa!

Budapest 2/8 1902.

PIENI TYTTÖ PIHLAJAN ALLA.

Ruoho vihree pihlajan alla,

pieni tyttö ruohossa leikkii,

mun tyttön' on niinkuin kukka.

Päivä loistaa kukkien teriin,

sirkka laulaa säteissä päivän,

sirkka laulaa lystiksensä,

mun tyttön' on pieni sirkka.

Sinikelloja, neilikoita,

alkemilloja, apiloita, —

mikäs sin' olet, sinikello,

lemmenkukka? Isän kukka!

Mun tyttön' on isän kukka!

Pikku tyttö pihlajan alla,

Suomen suvella pihlajan alla,

poimios paljo ilojen kukkia,

ilojen kukat kuolee!

Kerran poimit surujen kukkia,

tyttöni, suurien surujen kukkia, —

pihlajan oksilta lehdet lentää,

Suomen suvi kuolee!

1903.

SINÄ SANOIT…

Sinä sanoit: jo ohi on varmaan

suviaamut ja vienoiset veet!

Sinä näit vain taivahan harmaan

ja ne suuret pisareet, —

ne veet, joita syys luo ilmiin

elon kuolohon vihkiessään,

ja ne veet jotka nousevat silmiin,

kun on orpo ja yksinään — —

Oi niin, oi niin, sinä vieno,

sinä kallis ystävyt,

nyt kyllä on tummana tieno,

kuin kaikk' ois häipynyt!

Mut me talveksi tarhat luodaan

suvimuistoista synnyinmaan —

Ja kun kerran se kevät suodaan,

ah, kuinka me riemuitaan!

Atlantilla 1903.

II.

SANKARI.

Ruoska norja,

kulta kiiltävä, korja — —

herra herja,

vouti julkee —

Alla ikehen orja

tietä kolkkoa kulkee.

Sydän nuori,

sydän uljas kuin vuori

sykki lempeä

synnyinmaahan,

sotisopahan suori —

elon uhrata saahan?

Nousi kerran,

sorti sortajaherran.

— Veri rinnan

rakkahan juoksi.

Eli sankarin verran,

kaatui kansansa vuoksi.

1909.

SÄVELEITÄ.

(Erään Suomen koulun vihkijäisiin).

Soi soinnut suuret halki laaksoin, lehtoin,

ja äänet ilmassa kajahuu.

Ne vierii vienoisina yllä kehtoin,

ja hymyyn herää ruususuu.

Ne värähtävät vanhan kammioihin,

ja silmä himmee kirkkaaks saa,

ja sairas herkee onnenunelmoihin,

ja orja selän köyryn oientaa.

Mik' on se sävelhely hellä, hurma,

se aamunkoiton armas leyhkäys?

Mik' on se rajutuuli, turma, surma,

mik' on se merten vimma, myrskähdys?

Se sävel, joka elon auvot soiden

yrmyillen uhkaa tulta, salamaa —

mik' on se laulu kumma Kullervoiden?

Oi kuunnelkaa, oi kuunnelkaal

Se kell' on sydän suuri, hyvä, hellä,

hän riemastuupi, laulut kuullessaan,

hän sankariks saa suureks — mutta kellä

miel' halpa on, hän raukka vaviskaan!

Se sävel, joll' on maailmassa voima suurin,

mi heikonkin ja orvonkin uljaaks loi,

mi siteet, salvat taittoi, murti muurin,

se kehnon korviin turman uhkaa soi.

Laps Suomen, ollos suuri, hyvä, hellä,

niin soitot armaat kuulla saat!

Saat sydämen, jok' osaa sykähdellä,

kasvanet varmat, voimakkaat.

Ja kun se sävel tekoihin kutsuu ja työhön,

käy silloin tietäs uljain päin!

Et huku niinkuin halpa unhon yöhön,

vaan nouset aina aamun välkähtäin.

New-York kesällä 1904.

EESTÄ VAPAAN KANSANVALLAN.

Muistan ajan, entisajan,

muistan kansan kauniin, urheen,

kuinka sykki suuret syämet

kesken turman, kesken murheen,

Muistan kuinka vuorten lailla

vyöryi ylle onnettuudet,

muistan ruoskan, sorron ruoskan,

iskuin jälkeen iskut uudet.

Kuinka kansaa vainovalta

raastoi korppikotkan tapaan.

Muistan kuinka kahlett' orjan

kiinnitettiin kaulaan vapaan.

Muistan kuinka sorto painaa

ikeeseensä kansan niskaa, —

mutta muistan, kuinka kansa

ylväsnä sen yltään viskaa!

Muistan ajan, entisajan,

kuinka kukki kansan kunto,

kuinka Suomen sorron sorti

Suomen uljas yhteistunto.

* * *

Näitä muistan — unelmissain

väikkyy kaunis kansakunta,

kansa kallis, kansa yksi!

Miks on kaikki kaunis — unta?

Nousee päivä suosta surun,

koittaa kevät kansan vapaan, —

mutta veljet veljiänsä

raastaa korppikotkan tapaan.

Vasta sirut Suomen sammon

kootaan korjuun uljain innoin, —

maksettiinko aarre ainut

kenties liian halvoin hinnoin?

Suistuu vallat väärän, valheen

ilman verta, ilman kalpaa, —

miks' on kansan kaikkivalta

suurin valta — pientä, halpaa?

Miks, kun rannat rakkaat hohtaa

oman onnen säihkees' ihan, —

miks, oi miksi kansan kalliin

otsat varjoo säihke vihan?

Miks nään kansan sankarmieltä

yksin talvein tummain aikaan, —

minne kevään vapaan kohtain

mielet vapaat, suuret saikaan?

Miss' on suoja Suomen sammon,

rivit sankat yksin rinnoin?

Maksettiinko aarre ainut

kenties liian halvoin hinnoin?

* * *

Oi, — nyt vast' on vapaudelleen

kansa vaivat, uhrit velkaa!

Siksi työhön joukoin tulkaa,

tahdoin, tarmoin kilpaelkaa!

Työhön, eestä yksi kaikkein,

sortoon veljesvihan hallan!

Eestä ihmisoikeuden,

eestä vapaan kansanvallan!

Työhön eespäin! mielin urhein

mailla aatteen, mailla aineen!

Ettei koskaan kansa vapaa

sortuis alle orjan maineen.

Että kodit korkeneisi

pienet, suuret Suomen muuriks,

että heikot, halvat nousis

yhteistunnoin ylväiks, suuriks!

Siks, oi siks on vaivat tarvis,

siks on vielä uhrit velkaa.

Siks nyt työhön tahdoin, tarmoin,

innoin uljain kilpaelkaa!

1908.

PAKKASTOIVEITA.

Tää syksy on sairas aika,

elo kuoloa kohti riutuen käy.

On taivas harmaa,

maa märkänä alla, —

ja kalsaita kasvoja kaikkialla,

ei tuskin kirkasta katsetta näy!

On kuin kävis nuorikin alla päin

ja velttona henkisi huuruja maan

ja valittaisi,

vaivaisen hymyssä suu —

mut jos tulis tammikuu,

ja pakkanen paukkuaisi!

Jos pakkanen paukkuis vimmoin,

puris terveeks poskipään!

Lois otsihin innon ruusut,

ja tahtoihin tarmoa vyöryvän jään,

joka uomassaan

ei sulkuja väistele ensinkään,

käy eespäin vaan,

meri ääretön määränä matkallaan!

Jos pakkanen paukkuis vimmoin,

ja jäätelis pois lian tympeän tään,

joka täyttää maan

ja tarttuu kulkijameen,

impehen, poikaseen

ja vanhukseen,

ja kulkevi näin kodin kammioon

ja lasten leikintälattiaan

ja tahrii pienoisen

poikakullan

ja vienoisen viattoman

tyttökullan.

Jos poistelis lian ja saastaisuuden

ja lois ajan uuden!

Raittihin, kultaisen päivän, mi loistelis

hangille kirkkahille,

ja rohkean immen ja nuorukaisen

poskille punerville!

Silloin, kun päivyen säihkeessä

kilpaisi silmien säihkyt,

hankien hohdossa

tuntehen puhtoisuus,

silloin, kun päilyisi

nuorna ja tuoresna

poskella verten

ja rinnoissa riemujen ruusut, —

silloin, silloin

säilyisi Suomelle vastaisuus.

III.

GIORDANO BRUNO.

Giordano Bruno! Aamun uuden ruskot

Kentältä Kukkain ilmaa purppuroi.

Totuutta lemmit, totuutt' yksin uskot,

sun korviis juhlalaulut orjain soi!

Sä luulit: uhris uljas, peloton

tuhannet hurmaa aatteen ikuisuuteen,

sen yhden, sen suuren mi voittava on!

Sä kaihoin katsot aikahan uuteen.

Sä katsot yli joukkojen raivoovain

ja pappein, jotka kiihdit tulta puihin,

et maisten tuskais määrää sä mittaa lain,

et kiinny edun, onnen arveluihin.

Giordano Bruno! Untasi armasta nää,

kuin kulkija kaukaisesta maastaan!

Giordano Bruno, ah — ken heräjää! —

mut sun tuhkas kohta Tiberihin laastaan.

Giordano Bruno, oi, yhä vieläkin

ne vainonsauhut suitsuvat patsahalta,

ja Campo di Fiorin liekkeihin

totuutta yhä polttavi mahtivalta.

Giordano Bruno! Vielä joka kerta,

kun aate myydään kultaan, maineeseen,

kun Caesareilleen orjat vuotaa verta,

näen Campo di Fiorilla sun uudelleen.

Giordano Bruno! Viel' on veli musta,

mi kaapuns' alta sinut kiroaa,

mi vääryydelle pyytää siunausta

ja niinkuin ennen mairii mahtajaa.

Giordano Bruno! jalon rovioon

kuin muinen kehnot kilvan kantavat puita,

ken totta lempi, kanssasi kulkekoon

viel' yhä teitä tuskilla pirskoitetuita.

Roomassa, Campo di Fiorilla 1903.

JUMALA-AJATUKSIA.

Sä etsit kirjoista Jumalaa,

ja se Jumala on ihan kumma:

hän vihastuu, hän rakastaa,

hän koston liekkinä leimahtaa;

hän isä on

ja tuomar' tunnoton:

kun rikkoi yksi,

hän kosti toisen;

hän riisti äidiltä esikoisen;

hän siunas nöyrät ja oikeat,

hän johti sodassa armeijat;

hän syntiä suurta soi anteeks monta,

hän tuhosi tuhat viatonta.

Hän on halpa ja jalo,

hän on pimeys ja valo,

hän on hyvän ja pahan summa.

75

74

Mut jos jumala on suur',

niin hän ei ole Odin, ei Tor,

ei Jehova, Zeus, ei Ammon.

Ne on valtoja kauhun ja kammon.

Jos Jumala on suuri ja rakkaus,

niin rakkaus ei ole viha,

ja jos Jumala on hengen puhtaus,

niin henki ei ole liha.

Ken Golgatan kummulla anteeks pyys,

kun rakkaus ristillä surmattiin,

ei Valta hän ollut, ei Ylhäisyys,

ei vyötetty miekkahan, mantteliin,

ei riistänyt äidiltä esikoista,

ei huolinut urhoista, armeijoista,

ei ollut hän Jehova suur',

ei Odin, Zeus, ei Tor…

1901.

JOULULAULUJA.

1.

Joulu armas on joutununna,

joulu-ilta kulta.

Himmeli heiluu pöydän yllä,

kynttilöiss' on tulta.

Piltti pieni on seimessänsä,

uinuu ruusuist' unta.

Ilma on kylmä, yö on musta,

ikkunoiss' on lunta.

Piltti pienoinen hymyhuuli

kuiskii maahan rauhaa.

Ulkona vinkuu vinha tuuli,

merten aallot pauhaa.

Kuiski rauhoa, piltti pieni,

kuiski, kultahapsi, —

että sen kuulis suuri luoja,

kuulis ihmislapsi!

2.

Ja neitsyt pikku poijuttansa povellensa vie,

ja äidillä on kyynelissä silmä.

Oi piltti pieni, eihän vain sun liian kylmä lie?

Tää maailma on niin kylmä, niin kylmä.

Niin lämpimästi lempinyt on poika maailmaa,

ja äidillä on kyynelissä silmä.

Oi poikaseni, ristinkö ne sulle rakentaa?

Tää maailma on niin kylmä, niin kylmä.

1901.

MAAILMAN GOLGATALLA.

Niin liki kuin suinkin sun suuruuttas

he tahtovat heitänsä nostaa.

Ja sun valtas ja voimas ja kunnias

he tahtovat kullalla ostaa.

Ja Jumalan armoa julistain

he kulkevat maita ja merta,

mut sun armos he mittovat miekoin vain

ja tiensä tihkuvat verta.

Ja orjainsa lyömistä tiilistä

he pystytit templit ja pylväät,

ja kulta- ja hopeahelyillä

he peittivät alttarit ylväät.

Ja he panivat papit ja tuohukset

sun nimeäs vartioimaan,

ja kirkon kirot ja autodafet,

ja käskivät kellot soimaan.

Mut oman valtansa vartiaks

he alttarin ylle sun naulaa.

Ja ne hymnit Herran kunniaks

ne itsellensä he laulaa.

Ja kansat on yhtynyt kuoroihin:

"Tiet, portit laveiksi luokaat!'

Mut kultaristillä alttarin

sinä värjyt ja huudat ja huokaat.

Ja mä näen sun surusi kyyneleen

läpi juhlasuitsujen sauhun,

ja mä kuulen sun äänesi sortuneen

yli Kyyrie-eleeson-pauhun:

"Oi isäni, miks ylenannoitkaan

minut maailman Golgatalle,

vuostuhanten tuskaan ja kuolemaan,

ja pilkan ja pistojen alle!"

1900.

VUOSSADAN HAUDALLA.

Jää hyvästi, vuossata oikeus,

jo voittaa valhe ja väärä.

Jää hyvästi, vuossata vapaus,

on suuri sun orjais määrä.

Jää hyvästi, vuossata rehellisyys,

jo valmis on valtavaras.

Jää hyvästi, vuossata veljellisyys,

jo nyt kulta on kunnia paras.

Jää hyvästi, vuossata rakkaus,

kas britti kuin buuria halaa!

Kun horjahti pienen oikeus,

sydän suurten säälistä palaa.

Jää hyvästi, vuossata valistus,

sun valonas on järki.

Jää hyvästi, vuossata armahdus,

sun armos on keihään kärki.

KAY TYÖHÖN.

Olit, vuossata, suureksi syntynyt,

oli lahjojas tieto ja taju,

mut ei tuoksu sun kummullas kukkaset nyt,

vaan kamala kalman haju.

Käy työhön, työmies, uutteraan,

käs' veljen käteen liitä!

Kaikk', kaikki työhön tarvitaan,

ei yhden voimat riitä.

En huoli sun halvasta loistostas,

en kurjasta kunniastas.

Mä kylmänä seison haudallas,

ja katselen kaihoten — lastas!

Käy työhön, työmies, kiireimmin,

äl' uuteloita vuota!

Äl' usko armo-antimiin,

mut omaan voimaas luota!

Käy työhön, työmies, suorin tie

on aineen tie — mut malta:

on valtaa kaks: yks kullan lie,

mut hengen ylivalta!

Ne raukes kätten raadannat,

ne vaikeni kuin vaate,

mut sun on määrät korkeemmat,

on ihanteet ja aate.

Ja ihantees on ihmisyys

ja aattees hyvän voitto,

ja vapaus ja veljeys

ja onnen aamunkoitto.

Käy työhön, kanssas uskallus,

ei syitä sulia pelkoon,

ja rakkaus ja oikeus

sun työtäs ohjaelkoon!

Siis työhön! Työssä luottamus,

ei syitä sulla pelkoon,

ja yhteis-onnen oikeus

sun työtäs siunaelkoon!

1902.

SNÖFRID.

(Viktor Rydberg).

On ilta ja myrsky on raivoissaan,

hän kuulevi kuiskeen akkunaltaan:

"Gunnar,

tule pois, tule leikkihin laineitten!

Jos mieles on lämmin, lähde vaan,

jos uljuutta pojall' on rinnassaan:

tule keinuhun keijuisneitosen!

Jos et vilppiä säiky ja harmiakaan,

Gunnar,

niin soudamme onnesi saarillen."

Se oli Snöfrid.

Nähnyt joskus metsän pimennoissa

oli hän keijun, kaikkein armaimman,

nähnyt sinisilmän loistavan,

valko-otsan kultakiharoissa.

He rientävät pois ja käsikkäin

he yhdessä kulkevat rantaan päin…

"Snöfrid,

olet kaunis, sä hopeahelmainen!"

Nous kuu yli metsien synkeäin,

punapalona pilvistä väikähtäin,

ja immyt jännitti purjehen,

veno riens' yli vaahtojen hyrskyväin.

"Snöfrid,

me laskemme laineilla, morsiamein!"

Vierell' impi

kuulee kuinka tuulet tarinoivat,

uneksien kuuta katselee;

ympärillään aallot yrmyilee,

ympärillään myrskyn viimat soivat.

Nyt tyrskyt keulassa vaahtoaa,

yks' niemi korkea kohoaa.

"Gunnar,

me seulomme kultaa kiiltelevää",

noin kääpiöpeikot houkuttaa,

ne viittovat vuoren onkamaa:

"Tule, poika, onnesi etsintään!

Et köyhänä, halpana olla saa!

Gunnar,

myö sielus, ja sun ovat aarteet nää!"

Ja ilmat inkuu ja salamoi,

Ja vastahan hyrskyt hirveät soi.

"Gunnar,

ne on julmat joukkiot Utgärdin!"

Ja torvet ja liput ja säilät soi,

väkivaltaa ne kiljuen kunnioi,

min Midgård on kietonut kahleihin.

"Myös sielusi meille, niin muisto loi,

Gunnar,

nimes loistavaks aikoihin kaukaisiin!"

Tuli lahti, loistossa kuutamon,

siell' aalto on uupunut lepohon.

"Gunnar",

niin vietteli ään, "tule lahdellen!

Tääll' lehdon helmassa mökki on,

tääll' uskollisuus on horjumaton,

tule, löydät kaislan niin rauhaisen

sylin vienon ja kullan kainalon,

Gunnar,

elos kankaan ma lemmellä kirjailen!"

Mut korkeena nousi

keulassa Snöfrid:

"Paremp' on urhon

jalo köyhyys,

kuin lepo kurja

ääressä kullan.

Paremp' on pilkattu

hyvälle kuolo,

kuin maine, voittama

itsekkyyden.

Paremp' on halaus

vaaran kuin rauhan.

Mun jos valitset,

valitset myrskyn.

Sillä raskaan

sankar'-elon

runot kuuluu:

miekkaa kantaa

turmaks peikkoin,

verens' antaa

eestä heikkoin,

valitust' ei,

vaivaa vainen,

taisto toivoton ja

kuolo unhoksiin.

Siin' on elon tosi sankarmaine.

Ellös mieli onnen saarihin!"

Sitten sumuun

katos keijukin.

Yksin jäi hän aaltoin hurjain humuun.

* * *

Gunnar! Poika!

Mont' on tietä, kunnes aukee hauta;

sun jos ties on taistelijan tie,

koetusten, tuskain tuimain kautta

epäilyksen sumuun sun se vie.

Yksin, vertyin

kamppailla hän saa, ken taistoon läksi

puolesta tään maailman pieninten,

ja min ehti taivasta lähemmäksi,

raskaamp' yhä kulku on askelen.

Vaan jos, poika,

uskolliseks elos unelmille

jäät, niin joskus keiju kohtaa taas,

vie sun vielä metsään leikkisille,

laulaa sulle lohtulauluas,

avaa sulle

tarhat, joill' on lapsuuskukkain tuokse,

kun sa taisteluista palannet

Idanurmikolle, nornain luokse,

joill' on elon taulut kultaiset.

1903.

BERTRAN DE BORN.

(Ludvig Uhland.)

Kalliolla sauhut suitsee

Autafortin raunion.

Eessä tuiman kuninkaansa

linnan herra kahleiss' on:

"Sainkos sun, mi miekoin, lauluin

kiihdit kansat kapinaan,

joka lapset viekottelit

isän sanaa uhmaamaan?

Seisot siinä sä, mi kerskuit

sankarsielus oivaltain,

ettet koskaan henkes voimaa

käytä muuta puolet vain?

Nyt ei puolet sulle riitä,

koko henkes tarpeen ois,

että linnas jälleen nostais,

kahlerautas katkois pois!"

"Niinkuin lausut, kuninkaani,

eessäs on Bertran de Born,

hän, min laulust' yltyi liekkiin

Perigord ja Ventadorn,

hän, mi piikki pistäväinen

silmiss' oli valtiaan,

min vuoks Sunkin lapses kantoi

vihaa isän, kuninkaan.

Tyttös saliss' ylvääss' istui

morsianna herttuan,

lähettini silloin hälle

lauloi minun lauluan',

lauloi minun ikävistäin

immen kerran ylpeilleen,

kunnes valui morsiusvaulat

kyyneleitä tulvilleen.

Varjoss' alla öljypuiden

parhain poikas uneksuu,

kun hän kuulee sankarlaulun,

havauupi, hurmautuu.

Sukkelaan on ratsu valmis,

ja ma kannoin lippuaan,

kun hän sortui Montfortilla

surmannuoli rinnassaan.

Verin helmaani hän vaipui;

ei se teräs ollut, oi —

ei, mut sinun kiroukses

hälle kuoloon tuskat toi.

Mielii vielä kätees käydä,

mut on välill' ulappaa;

kun ei sinun kättäs yllä,

minun silloin puristaa.

Siit' on, kuin nyt Autafortin,

multa voimat murtuneet;

murtui kaikki, murtui puolet,

särkyi kielet, kanteleet.

Käden voit nyt kahlein kiertää,

kun on henki hervoton;

surulauluun yhteen vain se

vielä kerran noussut on."

Vaipuu otsa valtaherran:

"Poikani sä viettelit,

tyttäreni syämen hurmoit,

minunkin nyt liikutit.

Salli käden kättä puistaa,

kautta kuolleen ystäväs!

Kahleet pois! Ma tuulahduksen

tunsin sinun hengestäs."

IV.

RIKAS MIES.

Hän ainehen hiekasta hikipäin

hopeita ja kultia kaivaa,

ei muista hän uurteit' otsallaan,

ei muistele vuosia, vaivaa.

Jo ammoin hän unhotti aatteet pois,

hän niitä kuin peikkoja lymyy,

ja ihanteet häntä inhottaa

ja isänmaalle hän hymyy.

Hän on Raamatun kertoma rikas mies —

kuin hänkin kait kerta hän kuolee —

ja Latsarit portilla värjöttää,

ja koirat haavoja nuolee.

Mut joskus on hällä jo päällä maan,

juur' kun kiirein hän kultia kaivaa,

niin polttava tyhjyys tunnossaan

kuin kituis hän helvetin vaivaa.

Ja silloin hän huutavi äitiään,

ja hän tuntee tuskan ja surun,

ja hetkessä vuoden hän harmentuu, —

ja Latsarit saavat murun.

1899.

VIA DOLOROSA.

Kyllyyttä,

loistoa —

tuskaa ja

taistoa.

Konnuutta

nurjaa —

kostoa

hurjaa.

Armoa

hiven —

tunnettuutta

kiven.

Yhteiskunta

korja —

herra ja

orja.

Ylimmät ja

halvat —

ken nosti

kalvat?

Ken nosti kalvat

Spartakon tapaan?

Milloin kirpos orjan kirot

ohimoilta vapaan?

— —

Kalpa ja

pistin?

Spartakot rippuvat

surmapuilla ristin —

ERI PELIÄ.

Pois pellolta, minun on mantu ja maat,

pois vaolta vapaaherran!

Mihin vie tämä peli, te peijakkaat?

hovin tuomio tullut on kerran.

Mut torppari tuumii tuskissaan

ja inttää hiukan verran:

niin että kuka ne kukkimaan

sai vainiot vapaaherran?

Niin, minä ne touvot keväin tein,

ja kylmillä kynneskelin,

ja minä ne syysviljat herroille ve'in,

kun parooni hävisi pelin…

1909.

KULLERVO.

Poika kasvateltu kaltoin,

ollut orjantöissä Unnon,

vaivaeltu, vitsoteltu,

tuosta saanut tuiman tunnon.

Ollut, orpo, orjantöissä,

vailla hoivaa heimon, taaton,

seura sutten Unnon soilla,

yksin, isän-, äidinmaaton.

Yks oli veitsi veljeyttä —

oi, se särkyi porton pilkkaan!

yksi rauta rakkautta — —

Tulkoon pilkat Unnon nilkkaan!

Yks oli orjan sisko raukka,

surma sorti neidon sorjan — —

Tulkoon turma Untamoisen!

Syököön surma Unnon orjan!

1908.

OIKEAN VARTIA VALPAS.

Hän huutaa: oikeus antakaa!

Hän ärjyy elkein varmoin:

vain oikeutt' anoo kansa, maa,

ei tyydy alla armoin!

Hän huutaa: herjat, ryövärit,

te särvitte kansan verta.

Hän pauhaa: peikot, petturit,

tilikirjanne tänne kerta!

Kuink' oikeutt' uhmaten kuljettekaan,

ma kintereillänne kuljen:

on oikeus ohjana kansan, maan,

mut mieron tiet minä suljen.

Minä suljen ne kuohut kurjuuden,

ja ma kirvoitan, kansa, salpas.

Väkivallan ma suistan ja vääryyden,

olen kansan vartia valpas!

Salasurmaa sortajan sortaja uus,

ja taskuhun työntää markat…

Olen oikean vartia valpas, hän huus.

Ja tilikirjat on tarkat…

1909.

TUTKIJA.

Päivät rukoeli, palvoi

elämältä sanaa varmaa,

yöset tuskin tummin valvoi —

elo ain' on yhtä harmaa!

Tutki elon arvoitusta,

määrää, aihett' ihanteihin, työhön, —

yks vain selvis: yö on musta,

että päivä päättyy yöhön — —

1909.

PARATIISI.

Astuit uljasn' elon Edentarhaan,

poltit polttouhria, intos parhaan,

palkkas tieto, että astuit harhaan —

1909.

FIAT JUSTITIA, PEREAT MUNDUS.

Niin, kerran teille ma kostan

ja kerran teille ma näytän:

ma oikeuden ostan,

ja oikeutta käytän!

Ja miss' oli maailman kulmaa,

jot' oikeuden ei hurmais huumaus?

Ja miss' oli mitä niin julmaa,

kuin — vaviskaahan — kuin oikeus?

Niin — pelätkää, te veikot veljeyden,

ja varokaa, te raukat rakkauden,

ja vaviskaa, te narrit vapauden,

on tunti tullut tunnottoman oikeuden!

1909.

SOKRATES TUOMAREILLEEN.

Ateenan miehet! Näinkö tosiaan

kuin Anytoksen arvelunne on:

mun mielen' tulis kiintää kuolemaan,

voi työni saada hengentuomion.

Kuin? Teon, aatteen, aikeen valikoisin,

jott' elää voisin,

häpeän hinnoinkin, Anytos? Niin —

ma kuolon näin jo kentill' Amfipoliin!

Ateenan miehet, valiot valtion,

jok' isäin teoist' uljaista ylpeilee,

maan, missä tiedon, taitehen templit on —

Amfipoliissa verta virtailee:

mies nuori lehvin vihrein pään koristaa

mun rinnallain, kun taistelun helskyy kieli,

ei kiinnä kuolo mieltä, mut isänmaa — —

Anytos, kautta koiran, mi kevytmieli!

Ateenan miehet! Käskyn jumalain —

totuuden, hyvän, kunnon, kansan, maan —

ma sydämeeni kunniankäskynä sain.

On miehen tapa taistella paikallaan!

Anytos rukka, surman uhkas ei auta.

Kentillä Delionin, Amfipoliin

Ateenan miesten tuhanten on auennut hauta —

Mua isänmaani sortajain kun surmannut ei rauta,

ma tyydyn maani mainehikkaan myrkkypikariin!

1909.

HAVATESSA.

Oi miks, oi miks niin vaivoin värähtää

tuo ennen unelmissaan ylväs mieli?

Miks noin nyt sorasoinnuin särähtää

tuo äsken sorja soittojen kieli?

Miks sydämessä syys vain varmentuu,

ja kevättoivoin tummuu kajastukset?

Miks hivus hieno hiljaan harmentuu,

kuin yön ja unhon siintelis ukset?

Oi siks se suru äänen on sortanut,

kun kerran kansast' uljaasta unta näin —

Oi siks se mure mielen on murtanut,

kun haavehista havajan näin — — —

1909.

MIKSI KYSYT?

Oi kuin kulku ihmiskunnan

alla aikain on niin kumma:

kautta öiden, auringoitten,

varjot, valot elon summa.

Oi kuin kulku ihmiskunnan

on niin kumma, on niin vaikee:

yhtähäll' on riemut rikkaat,

kahtahall' on huoli haikee!

Oi kuin elon arvoitukset

on niin oudot selvitellä;

yks on orja, yks on vapaa,

ilo, onni — kellä, kellä?

Miks on yksi ylväs, jalo —

Omin ehdoin ottaa, jakaa?

Miks on kaksi mieron teillä,

alla armoin maassa makaa?

Miks? Niin miksi — tutkit turhaa,

selvitellä itse voit sen:

ken loi varjot, valon elon,

orjan, vapaan? Itse loit sen!

1909.

V.

VANHA MÖKKI.

Kun sinut muistan, niin jo värähtää

sielussain omituinen onnen soitto,

järvellä aallot armaat läikkyää,

ja pihamaalla perhot väikkyää,

ja kallioilla hehkuu aamun koitto.

Ja aamuruskon säihke kirkastuu,

ja mökistäni saapi kultalinna,

min pihall' leikkii prinssi hymysuu,

ja kuningatar kaunis kumartuu

sen puoleen, silmä välkkyin ihaninna.

Ja min' oon hohtolinnan prinssinen,

ja kuningatar se on äitikulta.

Ken linnaan veis mun vielä hetkeks, ken?

Ja sois mun nähdä välkyn silmien,

tuon välkyn äidinrakkauden tulta!

Oi, sinne kotopirtin hämäriin,

ja vuotehelle kaikkein rakkaimmalle,

joss' äidin silmä valvois nukuksiin! —

Mut siell' on ovet lyöty laudoin kiinn',

ja isä, äiti viety mullan alle.

TOIVIORETKI.

Me kuljemme kirkkotiellä,

kun aamu on kirkkainnansa,

kun kaikki on hiljaa siellä,

ja kun poikessa viel' on kansa.

Me siirrymme hautausmaalle,

siell' lemuu ruusujen tuokse,

ja istumme pihlajan alle

tuon vanhan ristin luokse.

Ja kuolemanristin juureen

ma vaivun elohon omaan,

ma haivun onneen suureen

ja kaihoon sanattomaan.

Ja mist' on riemuni siellä?

Ma sylihin lastani suljen.

Ja mist' olen murhemieliä?

Ma isäni haudalla kuljen.

Z. TOPELIUKSELLE.

(Kuolinsanoman tultua).

Kuningassurussansa

ihanteen maailma seisoo nyt,

ja runotarten kansa

on harsoin peittäynyt.

Ja aatteiden impein

on silmät kyynelin välkkyelleet,

ja kauneuden impein

on kaipiolaulut helkkyelleet,

ja ääressä paarien verhotuiden

on kuoro impien itkusuiden,

rakkauden impein.

Ja oksalla ylimmällä

nyt Sylvia siipehen painaa pään,

on kaihomieli hällä,

hän kaipaa ystävätään.

Ja kukkaset Suomen

on murheissa mielin, kun hoitaja kuoli,

ja kesäyöt Suomen

on kuin olis niidenkin väikyssä huoli.

Ja tuhanten rantojen partahilla

on kuin olis mielillä murheisilla

siniveet Suomen.

Mut urhoin vuosisadat

kiitostas kantaa maineistaan,

ja Suomen vuoksein radat

vapaista laineistaan.

Ja nuorien kiitos

on kiitos suurista aattehista,

ja pienoisten kiitos

on kiitos riemuista puhtoisista.

Ja ääressä paarien kallihitten

soi suista satojen, tuhansitten

kansasi kiitos.

JUHANI AHO.

(Kirjailijan kuvaan "Joululyhteissä" 1899).

Sä ethän paho,

Juhani Aho,

kun piirsimme tuohon kuvan?

Ei palstan täytteeks,

mut miehen näytteeks,

ja pyysimmehän me luvan.

Niin — näytteeks miehen,

mi kansan tiehen

loi viitat katajasta.

On oksat suuret,

ja huimat juuret;

ne viitat on viittoja vasta!

Ne siintävät julki,

ja ne suoraan kulki

päin korpea, suota ja selkää;

on määrämme loitos,

lie raskas se koitos —

mut eksymist' emme pelkää,

kun viitat on vankat,

ja vartiot sankat,

ja tulet kukkuloilla.

Jos herpoisi työkin,

ja jos yltäisi yökin —

me jatkamme aamun koilla!

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK TAISTELUJEN MAININGEISSA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

I.

ANDREAS HOFER.

LAIVA MERELLÄ.

LAKI.

ITÄTUULESSA.

VÄNRIKKI STOOL.

KEVÄÄLLÄ.

REVONTULET.

ZII0N.

SIMSON.

JISREELIN VANHIMMAT.

SUOMEN LAULU.

SUOMALAISEN KIRJALLISUUDEN SEURAN TALOSSA.

LAULU ISÄNMAALLE.

NYT VALITKAA!

TE JALOKIVI LOKAAN POLKEKAA.

LUKANUS KIDUTETTUNA.

LUKANUS KIDUTETTUNA.

PARI PÄIVÄKIRJANLEHTEÄ.

PIENI TYTTÖ PIHLAJAN ALLA.

SINÄ SANOIT…

II.

SANKARI.

SÄVELEITÄ.

EESTÄ VAPAAN KANSANVALLAN.

PAKKASTOIVEITA.

III.

GIORDANO BRUNO.

JUMALA-AJATUKSIA.

JOULULAULUJA.

MAAILMAN GOLGATALLA.

VUOSSADAN HAUDALLA.

KAY TYÖHÖN.

SNÖFRID.

BERTRAN DE BORN.

IV.

RIKAS MIES.

VIA DOLOROSA.

ERI PELIÄ.

KULLERVO.

OIKEAN VARTIA VALPAS.

TUTKIJA.

PARATIISI.

FIAT JUSTITIA, PEREAT MUNDUS.

SOKRATES TUOMAREILLEEN.

HAVATESSA.

MIKSI KYSYT?

V.

VANHA MÖKKI.

TOIVIORETKI.

Z. TOPELIUKSELLE.

JUHANI AHO.

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE